ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8847/20 Справа № 204/2987/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Щербина  Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними положень договору та застосування наслідків недійсності, –
ВСТАНОВИЛА:

       У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що між ним та ОСОБА_3 01 жовтня 2012 року було укладено договір позики, відповідно до якого ним було отримано від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі, еквівалентній 160000 доларів США на строк три роки, тобто до 01 жовтня 2015 року. За умовами договору зазначена позика є безпроцентною. У забезпечення повернення зазначеної суми позики, ним було передано ОСОБА_3 електронну апаратуру, вартість якої перевищувала 400000 доларів США. Позивач зазначає, що не повернув ОСОБА_3 у строк до 01 жовтня 2015 року грошові кошти за договором позики від 01 жовтня 2012 року у розмірі 160000 доларів США 00 центів. Позивач посилається на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2016 року у справі №204/4786/16-ц (2/204/1963/16), згідно якого позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з нього на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 3225507 гривень 48 копійок, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Позивач зазначає, що при вирішенні спору суд зменшив суму його заборгованості на 30000 доларів США, які ОСОБА_3 нібито виручив з продажу переданої ним в заставу апаратури. Дане рішення суду залишено в силі судом апеляційної та касаційної інстанції. Однак з огляду на порядок укладання договору застави, а також з урахуванням вимог визначених до порядку та форми укладання такого виду правочинів, позивач вважає, що договір застави, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 має бути визнаний недійсним та до нього повинні бути застосовані правові наслідки недійсності правочину. Також позивач зазначає, що між ним та відповідачем укладено договір застави з недодержанням вимог, визначених Цивільним кодексом України та Законом України «Про заставу». Зокрема, під час його укладання не було додержано обов`язкової письмової форми його укладання. Крім того, позивачем направлялася вимога про повернення грошових коштів в сумі 400000 доларів США від 12 вересня 2018 року, у відповідь на яку відповідач надав відмову, посилаючись на відсутність у нього документів стосовно зазначеного у вимозі предмету.
       Зважаючи на викладене вище, позивач просив судвизнати недійсним пункти 4,5,6,7,8 договору позики від 01 жовтня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , застосувати до цих пунктів наслідки недійсності, а саме: стягнути з ОСОБА_3 на його користь вартість переданого в заставу майна у розмірі 407272 доларів США, стягнути 8810 гривень 00 копійок судового збору, та витрати на правову допомогу. 
Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
ОСОБА_3  відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 01 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_3 160 000 доларів США, доказом про що є договір позики.
В тексті договору позики, а саме в п.п.4-8 зазначено, що: 
«п. 4 Сторона-2 (позичальник) вносить Стороні-1 (позикодавцю) заставу згідно Специфікації. 
п. 5 Застава не є предметом розрахунку у випадку втрати позики в сумі 160000 доларів США. Сторона-2 повертає Стороні-1 160000 доларів США. 
п. 6 Після реалізації застави, у випадку втрати Стороною-2 позики в розмірі 160000 доларів США, Сторона-2 виплачує Стороні-1 недостатню суму, до повного розрахунку по позиці у валюті – долари США. 
п. 7 Сторона-2 у випадку необхідності може реалізувати будь-яку одиницю із застави за умови, що гроші за реалізовану одиницю залишаються у Сторони-1 до повного розрахунку, або Сторона-2 вносить в заставу товар, рівний по вартості реалізованого. 
п. 8 Повернення застави Стороною-1 можливе за умови повернення повністю всієї суми позики, що складає 160000 доларів США».
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2016 року у справі 204/4786/16-ц було задоволено частково вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 01 жовтня 2015 року та стягнуто заборгованість у розмірі 3225 507 гривень 48 копійок, що еквівалентно 130000 доларам США. 
Вказаним рішенням суду був встановлений факт укладання між позивачем та відповідачем договору позики 01 жовтня 2012 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти на безвідсотковій основі у розмірі 160 000 доларів США строком на три роки до 01 жовтня 2015 року, а ОСОБА_2 в свою чергу, зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 160 000 доларів США у вказаний строк. Також судом був встановлений факт отримання ОСОБА_3 30000 доларів США в рахунок погашення зобов`язання за договором позики шляхом реалізації застави (а.с.11). В рішенні суду зазначено, що «сторони, під час укладання договору позики від 01 жовтня 2012 року досягли згоди, що позичальник вносить позикодавцю заставу. Застава не є предметом розрахунку за договором. За наведених обставин слід зазначити, що між сторонами було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач зобов`язався повернути отримані в позику грошові кошти в обумовлений строк, а з метою забезпечення виконання вказаного зобов`язання відповідач передав позивачу заставу». 
Вказане рішення суду було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року. Під час перегляду в апеляційному та касаційному порядку суди вищих інстанції дійшли такого ж висновку як і суд першої інстанції щодо заставного майна та вирішили правомірним зменшення суми заборгованості на 30000 доларів США, а отримання заставного майна та його реалізацію на вказану суму не заперечував і сам відповідач. 
Судом встановлено, що в якості доказу укладання сторонами договору застави у письмовій формі, як і доказу передачі майна у заставу (його перелік, вартість, опис) на загальну суму 407272 доларів США – позивачем та його представником суду не надано та не доведено. 
Ухвалюючи рішення про відсутність підстав для задоволення позову, суд першої інстанції посилався на те, що спірний договір позики в частині п.п. 4-8, які містять умови щодо застави майна, у зв`язку з недотриманням сторонами вимог щодо письмової форми тягне за собою його недійсність з наслідками, передбаченими законодавством України та відповідно до положень ст. 218 ЦК України є нікчемним, а тому не може бути визнаний судом недійсним із застосуванням наслідків недійсності у вигляді стягнення 407 272 доларів США. 
У зв`язку з відмовою в задоволенні позову суд дійшов висновку, що судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивача.
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції невірно застосував положення ст. 14 ЗУ “Про заставу” та ст. 215,216 ЦК України, зокрема, не застосував наслідків недійсного договору застави — реституцію і не стягнув з відповідача вартість переданого в заставу відповідачу майна за недійсним договором застави.
Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.
Згідно ст. 1 Закону України «Про заставу» визначено, що застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. 
Відповідно до положень ст. ст. 572-576 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.
Статтями 13, 14 Закону України «Про заставу» врегульовано форму договору застави та наслідки її недотримання. Так, договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів - за місцем реєстрації цих об`єктів. Законодавством України може бути передбачено й інші випадки нотаріального посвідчення договору застави. Угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це є не обов`язковим в силу законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін. Недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.
Відповідно до положень ст. ст. 215, 218 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. 
У п. 4 постанови пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що судам  відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів:  нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина  перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. 
Статтею 14 Закону України «Про заставу» встановлено, що недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.
Як було встановлено судом першої інстанції, позивачем та його представником не доведено факту укладання сторонами договору застави у письмовій формі, як і не надано доказів передачі майна у заставу (його перелік, вартість, опис) на загальну суму 407272 доларів США. 
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Таким чином, неукладений договір не є юридичних фактом, не може бути визнаний недійсним та не тягне жодних правових наслідків.
В абз. 3 п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недісними” зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не пердано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрубна його передача тощо).
Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.
У правовому висновку ВСУ у справі за № 6-3104цс16 зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного догвоору, який є нікчемним або який визнано недійсним.
Позивач в позові зазначає, що в забезпечення повернення позики за договором від 01.10.2012 р. сторони уклали усний договір застави, за яким він передав відповідачу електронну апаратуру, вартість якої перевищує 400000 доларів США., та наводить її перелік в тексті позовної заяви. В п. 4 позовної заяви позивач зазначає, що апаратуру було передано згідно погодженого переліку.
Разом з тим у підтвердження зазначених обставин, а саме факту погодження сторонами договору застави позивачем, як заставодавцем, та відповідачем, як заставодержателем, переліку заставного майна (апаратури) та підтвердження самого факту передачі заставного майна позивачем відповідачу, належних та допустимих доказів позивачем суду не надано.
Згідно ст. 10 ЗУ “Про заставу” договір застави повинен бути укладений у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 584 ЦК України у договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. 
Таким чином, опис предмета застави є істотною умовою договору застави.
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Однак, ані рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/4786/16-ц, ані висновок про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини стосовно матеріалу, зареєстрованого в ЖЄО №812 від 23.01.2015 р., не містять переліку заставного майна (апаратури), погодженого відповідачем ОСОБА_3 .
Також, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів передання позивачем та отримання відповідачем саме такого заставного майна — не надано акту приймання-передачі з переліком саме такого майна, підписаного відповідачем. Відомостей про прийняття в заставу саме такого заставного майна (апаратури) не містять ані рішення суду, ані висновок дільничого, на які позивач посилається в обгрунтування своїх вимог.
Таким чином, відсутність узгодженого сторонами договору застави в письмовій формі опису предмета застави свідчить про те, що сторонами не досягнуто згоди за всіма істотними умовами договору застави, тобто договір застави є неукладеним. У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання пунктів договору застави недійсними та відповідно для застосування реституції.
А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020  року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича 

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова