ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11 грудня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/1092/20	
Південно-західний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Поліщук Л.В., Філінюка І.Г.
                                                                     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі 
апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Укртелеком" в особі Херсонської філії ПАТ „Укртелеком" 
на рішення господарського суду Одеської області від 17.07.2020, суддя в І інстанції Цісельський О.В., повний текст якого складено 17.07.2020 в м. Одесі
у справі № 916/1092/20
за позовом: Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Херсонської філії ПАТ "Укртелеком" 
до відповідача: Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України 
про стягнення 8 951грн.,
ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Херсонської філії ПАТ "Укртелеком" (далі - Товариство) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (далі - Управління) про стягнення 8 951,00 грн., з яких: 7 345,52 грн. - основного боргу, 757,91 грн. - інфляційних втрат, 231 грн. - 3% річних та 616,57 грн. - пені, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем договору про надання телекомунікаційних послуг споживачам, які здійснюють їх закупівлю за державні кошти № 6500000800803451 /Г-32 від 27.03.2017 щодо оплати наданих послуг.
В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору про надання телекомунікаційних послуг споживачам, які здійснюють їх закупівлю за державні кошти № 6500000800803451 /Г-32 від 27.03.2017 не оплатив вартість наданих послуг за період з 01.07.2018 по 31.12.2019, заборгованість становить 7 345,52 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 757,91 грн. інфляційних втрат та 231 грн. - 3% річних і на підставі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та ч. 2 ст. 343 ГК України 616,57 грн. пені за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Рішенням господарського суду Одеської області від 17.07.2020 у задоволенні позову - відмовлено. Судові витрати по справі покладено на Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Херсонської філії ПАТ "Укртелеком". 
Рішення мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні належні докази здійснення розрахунків за договором №6500000800803451/Г-32 від 27.03.2017р., а саме позивачем не надано рахунків на оплату послуг або рахунків-актів за кожний розрахунковий період, отже суд позбавлений можливості встановити кількість та вартість послуг, наданих абоненту в розрахунковому періоді. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів направлення та отримання відповідачем рахунків на оплату наданих телекомунікаційних послуг за спірний період. Водночас, наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідача за період з липня 2018р. по грудень 2019р. не є належним та допустимим доказом заборгованості відповідача, а інших доказів, які  б свідчили про надання позивачем телекомунікаційних послуг зв`язку, до матеріалів справи не надано, тому у позивача відсутні підстави вимагати від відповідача сплати грошових коштів в сумі 7 345,52 грн., у зв`язку з чим й відсутні підстави для нарахування штрафних санкцій за їх несплату.
Отже, позивачем, всупереч вимогам ч. 3 ст. 13 ГПК України, не доведено тих обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 8951,00 грн., з яких 7345,52 грн. сума основного боргу, 616,57 грн. пеня, 757,91 грн. інфляційні втрати, 231,00 грн. - 3% річних.
Товариство у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Скаржник вважає зазначене рішення суду незаконним через те, що судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального права, що спричинило неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та до постановлення неправильного рішення, чим спричинило порушення права сторони на справедливий судовий розгляд.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом не враховано ті обставини, що заборгованість за телекомунікаційні послуги виникла за час дії договору, укладеного 27.03.2017 року між сторонами, а саме з 01.07.2018 року, в той час як договір припинено 31.11.2018 року. Таким чином, твердження відповідача про те, що послуги позивачем не надавались та в нього не виникло обов`язку сплачувати кошти за такі послуги, не мали бути прийняті судом до уваги, оскільки є безпідставними та необґрунтованими.
Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу та не надав жодної оцінки тому, що відповідно до листа № 10/10653/МП Управління продовжувало користуватися телекомунікаційними послугами після закінчення строку дії договору та у листі було зазначено про намір продовжити строк дії даного договору до 31.12.2018р. З зазначеного необхідно зробити висновок, що відповідач не заперечує про отримання телекомунікаційних послуг навіть після 31.12.2018 року, так як мав намір їх отримати. Але, суд першої інстанції не врахував зазначені обставини при постановленні рішення, що призвело до порушення законних прав сторони по справі на отримання коштів за господарським зобов`язанням.
Висновок суду про те, що позивачем не надано доказів, з яких можна визначити обсяг наданих послуг, не відповідає дійсності. Суд дійшов такого висновку не дослідивши докази направлення та ознайомлення відповідача з обсягом наданих послуг та їх вартістю. Безпосереднім доказом вартості послуг за період з 01.07.2018 року по 31.12.2019 року є договір та додатки до нього, які є невід`ємною його частиною, дe зазначені тарифи та їх розрахунок, що додані до позовної заяви. А факт надання послуг та обсяг підтверджує оборотно-сальдова відомість, в якій зазначається, які саме послуги отримав відповідач. Отже, висновок суду стосовно ненадання доказів щодо обсягу спожитих послуг є безпідставним та необґрунтованим, зробленим без повного та всебічного дослідження наданих позивачем доказів.
У відзиві на апеляційну скаргу Управління заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Відповідач зазначає, що відповідно до п 7.2. договору, він набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до 31 грудня 2017 року, а в частині розрахунків - до повного їх виконання. На підставі частини 3 статті 631 ЦК України сторони дійшли згоди, що умови договору застосовується до відносин між сторонами, які виникли з 01.01.2017. Таким чином зі змісту пункту 7.2. договору вбачається, що пролонгація договору на наступний рік не можлива, тому господарські зобов`язання за даним договором діяли до 31 грудня 2017 року включно. Зобов`язання за вищенаведеним договором Управлінням станом на 31 грудня 2017 року виконано у повному обсязі, що підтверджується наданими позивачем розрахунками.
Відповідно до п 8.4 договору, зміни та доповнення до договору можуть вноситися тільки додатковими угодами у порядку, передбаченому чинним законодавством України. Відповідно до вищезазначеного, для зміни строку дії договору, в тому числі пролонгації договору на 2018 рік, сторони повинні були підписати додаткову угоду до договору, однак підписання останньої не відбулось.
Укладення такої угоди між сторонами було неможливим з огляду на те, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 655-р від 13 вересня 2017 року та наказу Міністерства юстиції України 4322/5 від 28 грудня 2017 року зі складу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції виключено підрозділи пробації та утворено як самостійну юридичну особу державну установу «Центр пробації». Наказом Міністерства юстиції України від 16 лютого 2018 року № 395/5 були внесені зміни до Положення про Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України та виключено із складу управління підрозділи пробації. З огляду на вищевикладене, з 01 липня 2018 року, тобто з моменту виникнення заборгованості, приміщенням та послугами по вул. Перекопська, буд. 10, у м. Херсоні, користується новоутворена юридична особа державна установа «Центр пробації», що виключає можливість отримання відповідачем послуг та саме вказана юридична особа мала укласти з позивачем договір про надання послуг.
В матеріалах справи відсутні належні докази надсилання позивачем відповідачу рахунків на оплату послуг або рахунків-актів за кожний розрахунковий період, отже відповідач позбавлений можливості встановити кількість послуг, наданих абоненту в розрахунковому періоді. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів направлення та отримання відповідачем рахунків на оплату наданих телекомунікаційних послуг за спірний період. Наданий позивачем розрахунок заборгованості Управління за період з липня 2018 по грудень 2019 не є належним та допустимим доказом заборгованості відповідача, оскільки акти та оборотні відомості не підписані відповідачем, а інших доказів, які свідчили б про надання позивачем телекомунікаційних послуг зв`язку, до матеріалів справи не надано. Отже, в даному випадку позивачем не доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог в частині стягнення заборгованості.
Пеня, інфляційні збитки та 3% річних нараховуються лише у разі порушення однією із сторін зобов`язання, однак Управлінням було у повному обсязі виконано зобов`язання за договором, а з липня 2018 року послугами користувався інший замовник. За вказаних обставин, вимоги про стягнення збитків від інфляції у розмірі 757,91 грн., 3% річних у розмірі 231,00 грн та пені у розмірі 616,57 грн., які є похідними від основної вимоги, також не підлягають задоволенню.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
          Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27.03.2017 року між Товариством (виконавець) та Управлінням (замовник) було укладено договір №6500000800803451/Г-32 про надання телекомунікаційних послуг споживачам, які здійснюють їх закупівлю за державні кошти, згідно з п. 1.1 якого виконавець зобов`язався надавати замовнику послуги телефонії та передавання даних і повідомлень (телекомунікаційні послуги), а також послуги, пов`язані технологічно з телекомунікаційними послугами, що визначаються у замовленні послуг та у відповідних додатках до цього договору, а замовник зобов`язався своєчасно оплачувати отримані послуги відповідно до вимог цього договору і Умов та порядку надання телекомунікаційних послуг ПАТ "Укртелеком" (далі - Умови Укртелекому, затверджені виконавцем, та опубліковані на офіційному веб-сайті ПАТ "Укрттелеком" http://ukrtelekom.com.ua).
Відповідно до п. 1.2. договору перелік та опис замовлених послуг, спеціальні умови організації, технічні характеристики та порядок надання послуг виконавця визначаються в замовленні послуг та в окремих додатках до цього договору, що підписуються сторонами і є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно з п. 2.1 вказаного договору ціна цього договору становить 14 400,00 грн, у тому числі ПДВ 2 400,00 грн.
Пунктом 2.4 договору сторони визначили, що для розрахунків за цим договором застосовуються тарифи, що діяли на момент надання послуг.
Відповідно до п. 3.1 договору розрахунки проводяться шляхом здійснення оплати замовником після пред`явлення виконавцем рахунка на оплату послуг (разом з рахунком надається акт здавання-приймання наданих послуг) або рахунка-акта на оплату послуг (при цьому рахунок-акт одночасно є актом здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг) за кожний розрахунковий період.
Згідно з п. 3.2 договору порядок оплати наданих телекомунікаційних послуг - в кредит.
Пунктом 3.7 договору сторони узгодили, що у разі перевищення ціни договору замовник сплачує фактично отримані послуги згідно з діючими тарифами виконавця.
У разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та Умов Укртелекому (п. 6.1 договору).
За умовами п. 7.2 договору, він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2017р., а в частині розрахунків - до повного їх виконання. На підставі ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли з 01.01.2017р.
Пунктом 8.4 договору встановлено, що зміни та доповнення до договору можуть вноситися тільки додатковими угодами в порядку, передбаченому чинним законодавством України. 
Згідно з п. 8.7 договору сторони дійшли спільної згоди, що на підставі письмової заяви замовника, виконавець припиняє надання послуги/послуг протягом тридцяти календарних днів з дати отримання Укртелекомом такої заяви про припинення, якщо більший строк не зазначений у заяві замовника.
Додатковою угодою №1 до даного договору "Про надання послуг некомутованого доступу до мережі інтернет" сторони визначили предмет угоди, послуги, які надаються замовнику, інші умови та термін її дії.
Додатком А, додатком № 1.2 до додаткової угоди №1 сторони узгодили тарифи на надання некомутованого доступу до мережі Інтернет, визначили про надання послуг некомутованого доступу до мереж Інтернет, норми роботи в мережі Інтернет, замовлення з переліком адрес та кількості точок підключення до послуги Інтернет та тарифи на надання некомутованого доступу до мережі Інтернет Одноразова плата.
В замовленні №1, що є додатком до угоди № 1 від 27.03.2017р. до договору сторони зазначили послуги, що замовляються.
Угодою №2 до договору, додатками та таблицями до зазначеної угоди сторони визначили про надання послуг цифрової телефонії (ISDN PRI), тарифи на надання вказаних послуг і перелік адрес та кількості цих послуг.
Додатком № 2.2 до цієї угоди сторони погодили, що послуги надаються за адресою підключення: м. Херсон, вул. Перекопська, 10, за двома телефонними номерами за тарифним планом «Бізнес-Універсал». 
19.10.2018 року відповідач звернувся до позивача з листом №10/10653/Пп, в якому посилаючись на виключення з його складу підрозділів пробації виклав прохання розірвати договори про надання телекомунікаційних послуг, зокрема й договір №6500000800803451/Г-32 від 27.03.2017р., та припинити надання послуг на об`єктах у зв`язку з відсутністю подальшої потреби у цих послугах, який позивач отримав 06.11.2018.
За твердженням позивача, на підставі цього листа він припинив надання телекомунікаційних послуг відповідачеві 31.12.2018р. згідно з п. 8.7 договору.
20.11.2018 року позивач надіслав відповідачеві претензію № 32-65С000/28, в якій повідомив про припинення надання телекомунікаційних послуг та те, що станом на листопад у відповідача виникла заборгованість за договорами, вказаними у претензії, зокрема й за спірним договором, та виклав вимогу негайно сплатити суму заборгованості у розмірі 21   681,35грн. за надані послуги за договорами про надання телекомунікаційних послуг, зокрема і за договором №6500000800803451/Г-32 від 27.03.2017р.
Листом від 03.12.2018 №10/11893/Пп відповідач повідомив позивача про розгляд цієї претензії, в якому зазначив, що з поданої претензії не можливо встановити обсяг спожитих послуг, перевірити правильність проведеного розрахунку заборгованості та штрафних санкцій, у зв`язку з чим виклав прохання надати у строк до 17.12.2018 зазначені у цьому листі документи, а також  документи на які позивач посилається у претензії, як на підставу для задоволення своїх вимог.
У відповідь на це звернення, листом № 32-65С000/28 від 21.12.2018р. позивач повідомив відповідача про те, що на підтвердження вищезазначених обставин ним було направлено на адресу відповідача розрахунок заборгованості та рахунки-акти на 20 арк. разом із претензією від 20.11.2018р. 
Отже, не задоволення відповідачем вищезазначеної претензії й стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову господарський суд першої інстанції на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів надання відповідачеві відповідних послуг за договором №6500000800803451/Г-32 від 27.03.2017р. за період з 01.07.2018р. по 31.12.2019р., у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком місцевого суду про відмову у задоволенні заявлених Товариством позовних вимог, з огляду на таке.
Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).
Згідно з приписами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.
Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст.610 ЦК України). 
Приписами ч. 1 ст. 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
В силу ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 629 ЦК України, ст. 193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.
Статтею 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Частиною 3 ст. 903 ЦК України встановлено, що у разі якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
У відповідності до частини статті 63 Закону України Про телекомунікації умови надання телекомунікаційних послуг є: укладення договору між оператором, провайдером телекомунікацій і споживачем телекомунікаційних послуг відповідно до основних вимог до договору про надання телекомунікаційних послуг, установлених національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації; оплата замовленої споживачем телекомунікаційної послуги.
Згідно з ч. 1 ст. 66 Закону України Про телекомунікації тарифи на телекомунікаційні послуги встановлюються операторами, провайдерами телекомунікацій самостійно, за винятком випадків, передбачених у частині другій цієї статті.
Відповідно до п. 5 ст. 33 Закону України "Про телекомунікації", споживачі телекомунікаційних послуг зобов`язані виконувати умови договору про надання телекомунікаційних послуг у разі його укладення, у тому числі своєчасно оплачувати отримані ними телекомунікаційні послуги.
В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до п.7.6.2. Умов та порядку надання телекомунікаційних послуг ПАТ "Укртелеком" у разі затримки оплати за надані Послуги Абонент сплачує пеню, яка обчислюється від вартості неоплачених Послуг, у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, за кожний день прострочення оплати. Аналогічна правова норма викладена у ч.2 ст. 36 Закону України "Про телекомунікації".
Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ст. 180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет. ціну та строк дії договору.
Відповідно до ч.8 ст. 180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін. що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення. що мало місце під час дії договору.
Частиною першою статті 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 ГПК України).
За умовами статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.
Обов`язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.
Судом установлено, і це не заперечується сторонами, що  відповідно до п 7.2. договору, він набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до 31 грудня 2017 року, а в частині розрахунків - до повного їх виконання. 
Таким чином, із змісту пункту 7.2. договору вбачається, що пролонгація договору на наступний рік не передбачена, тому господарські зобов`язання за даним договором діяли до 31 грудня 2017 року включно, і саме з цієї дати спірний договір припинився.
Відповідно до п 8.4 договору, зміни та доповнення до договору можуть вноситися тільки додатковими угодами у порядку, передбаченому чинним законодавством України. 
Отже, для зміни строку дії договору, в тому числі пролонгації договору на 2018 рік, сторони повинні були підписати додаткову угоду до договору, однак такої угоди укладено не було.
При цьому, наявне у справі листування між сторонами не може свідчити про автоматичне продовження строку дії договору, з огляду на заперечення відповідача наведені у відзивах на позовну заяву та апеляційну скаргу в частині відсутності пролонгації договору та отримання телекомунікаційних послуг у спірний період. 
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що Товариство спрямовувало Управлінню для підписання додаткові угоди на продовження строку дії договорів, однак останній у двадцятиденний строк не надав відповіді, тому у відповідності до ч. 3 ст. 181 ГПК України договір є пролонгованим, належними доказами не підтверджено.
Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги за період з 01.07.2018 по 31.12.2019. 
За твердженням позивача, незважаючи на припинення строку дії договору, Товариство продовжувало надавати телекомунікаційні послуги Управлінню у 2018 році.
Судом установлено, що п. 3.1. договору сторони узгодили порядок здійснення оплати за надані послуги, а саме розрахунки проводяться шляхом здійснення оплати замовником після пред`явлення виконавцем рахунка на оплату послуг (разом з рахунком надається акт здавання-приймання наданих послуг) або рахунка-акта на оплату послуг (при цьому рахунок-акт одночасно є актом здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг) за кожний розрахунковий період.
Таким чином, рахунки-акти в силу умов п.3.1. договору та Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету міністрів України №295 від 11.04.2012, є підтвердженням факту надання телекомунікаційних послуг та одночасно підставою для сплати вартості цих послуг замовником.
Разом з тим, позивачем до суду не подано і в матеріалах справи не міститься належних доказів здійснення розрахунків за спірним договором, а саме позивачем не надано рахунків на оплату послуг або рахунків-актів за кожний розрахунковий період, тому суд позбавлений можливості встановити кількість та вартість послуг, наданих замовнику в розрахунковому періоді. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження направлення та отримання відповідачем рахунків на оплату наданих телекомунікаційних послуг за спірний період.
Водночас, наданий позивачем розрахунок заборгованості за спірний період з липня 2018р. по грудень 2019р. включно, не є належним та допустимим доказом заборгованості відповідача, оскільки не підтверджений первинними документами, виписка з оборотної відомості не підписана відповідачем, а інших доказів, які б свідчили про надання телекомунікаційних послуг у вказаний період, позивачем до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не мітиться.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Частиною 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".
Самі по собі обчислений позивачем розрахунок заборгованості чи непідписана відповідачем виписка з оборотної відомості не є належними доказами   на підтвердження факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки не є первинними бухгалтерськими обліковими документами.
Водночас, позивач як суб`єкт що надає телекомунікаційні послуги є особою, яка має безпосередній доступ до доказів, що підтверджують факт надання таких послуг кожному конкретному споживачу, їх вартості та обсягу споживання кожним споживачем.
З цих підстав апеляційний суд не бере до уваги безпредметний довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив докази направлення та ознайомлення відповідача з обсягом наданих послуг та їх вартістю, оскільки такі докази про обсяг наданих послуг та їх вартість в матеріалах справи відсутні.
Таким чином, позивачем не доведено за допомогою законодавчо встановлених засобів доказування наявності заборгованості відповідача перед ним в сумі 7 345,52 грн. за період з 01.07.2018 по 31.12.2019 за надані телекомунікаційні послуги, у зв`язку з чим й відсутні підстави для нарахування 616,57 грн. пені, 757,91 грн. втрат від інфляції та 231 грн. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. 
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. 
Порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому доводи скаржника в цій частині не приймаються до уваги.
Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58). 
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.  
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 3150 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 17 липня 2020 року у справі № 916/1092/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Укртелеком" в особі Херсонської філії ПАТ „Укртелеком" - без задоволення.
Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий  суддя:                                                          Бєляновський В.В.

          Судді:                                                                        Поліщук Л.В.

                                                                                                      Філінюк І.Г.