КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №357/17862/14-ц                                                                      головуючий у суді І інстанції: Ярмола О.Я.
провадження №22-ц/824/8773/2020                                                   головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
13 жовтня 2020 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Іванової І.В., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:                               Спеней О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Поліщук Анатолій Олександрович про визнання заповіту недійсним,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного 27.11.2009 року ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Поліщуком А.О.. Вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , після смерті якого, у встановлений строк до нотаріальної контори вона звернулася із заявою про прийняття спадщини та з`ясувалося, що 27.11.2009 року її батько на випадок смерті склав заповіт, яким заповів належний йому будинок АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2 . Позивач вказує, що заповіт був складений і посвідчений під впливом насильства з боку заінтересованих осіб оскільки ОСОБА_3 , який перебував в лікарні з тяжкою хворобою, був виписаний з лікарні, але ніхто його додому не забрав і ОСОБА_3 нелегально перебував в медичному закладі, а потім знову був оформлений в лікарню та під впливом психологічного насильства склав заповіт на ім`я ОСОБА_2 .. Позивач, уточнивши в судовому засіданні позовні вимоги, просила суд виключити з кола спадкоємців ОСОБА_2 та визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 27.11.2009 року на підставі ст. 231 ЦК України, також, позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, послалася на ч.3 ст. 203, ч.2 ст. 1248, ч.1,2 ст. 1257 ЦК України.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2020 року взадоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Полішук Анатолій Олександрович про визнання заповіту недійсним - відмовлено. Скасовано заходи забезпеченя позову у даній справі, які були вжиті за ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 29.07.2019 року про накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 .
Не погодившись із вказаним судовим рішенням  ОСОБА_1 і подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Вказує, що предметом доказування у даній справі є волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його волі. Зазначає, що підставою для визнання заповіту недійсним є те, що на момент складання заповіту ОСОБА_3 не був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними. Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції не взято до уваги факт того, що вона проживала в іншому населеному пункті із дитиною та станом на 2009 рік була одинокою матір'ю. Також вважає, що судом першої інстанції не досліджено докази та не встановлено факту опіки ОСОБА_2 над ОСОБА_3 ..
Відзиви від учасників справи, у встановлений апеляційним судом строк, не надійшли.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що суду не надано жодного доказу в підтвердження застосування до ОСОБА_3 фізичного чи психічного тиску під час складання заповіту та не з його волі, а так само, відсутні пояснення стосовно того, в чому саме виразилося насильство, факти такого насильства. Також, в суді не знайшов підтвердження факт, спричинення ОСОБА_3 фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. А тому,  суд першої інстанції вважав, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позиція та доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
Відповідно до ч.3 ст.1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За частиною 4 вказаної статті, заповіти посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.1 ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
Відповідно до ч.2 ст.1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.
Відповідно до положень частини 1 ст.1257 ЦК України підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності в силу закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням форми та посвідчення заповіту. На підставі ст.215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Відповідно до абз.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначається, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припускати, що особа не розуміла значення своїх дій і /або/ не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.
Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.
Встановлено, що відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Поліщуком А.О. 27.11.2009 року та зареєстрованого в реєстрі №1517, на випадок смерті ОСОБА_3 зробив розпорядження : житловий будинок АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Зі змісту заповіту слідує, що ОСОБА_3 вчинив даний заповіт, розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного та і морального, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті. Заповіт прочитано вголос, зауважень до його змісту не має (Т.1 а.с. 73).
Позивач ОСОБА_1 неодноразово оскаржувала заповіт свого батька ОСОБА_3 від 27.11.2009р. з підстав не усвідомлення спадкодавцем своїх дій під час складання заповіту (ст. 225 ЦК України); з підстав не підписання спадкодавцем заповіту (ст. 1247 ЦК України). А також, позивач подавала суду заяви про перегляд рішень Білоцерківського міськрайонного суду від 22.06.2012 р. і від 15.04.2013 р. за нововиявленими обставинами. Наведене підтверджується копіями рішень Білоцерківського міськрайонного суду у справах №2-204/11, № 2-730/11 та копіями рішень апеляційної, касаційної інстанцій за наслідками перегляду рішень першої судової інстанції (Т.1 38-40, 41, 42,43, 44-46, 47, 49,50, Т.2 а.с.15-28).
Висновком судово-психіатричного експерта №76 від 10.04.2019 року, складеного психологом ОСОБА_4 на виконання постанови слідчого СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області у кримінальному провадженні (т.2 а.с.57-60)встановлено наступне. 
Згідно описової частини даного Висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №76 слідує, що ОСОБА_3 був достатньо адаптований у соціумі, а саме, закінчив водійські курси проходив строкову службу в армії, мав дружину та доньку. Проте, він був схильний до кримінальної поведінки. З єдиною своєю донькою він не спілкувався. В 1985 році він переніс важку черепно-мозкову травму, що призвело до певного погіршення функціонування його життєвої діяльності, і через це був визнаний інвалідом спочатку 2-ї, а в подальшому 3-ї групи. Проте це не заважало йому певним чином адаптуватися у соціумі. Він займався приватнопідприємницькою діяльністю, інколи наймав робітників.
Сумарний результат психологічного аналізу наданих на дослідження матеріалів кримінального провадження дозволив експерту визначити, що на тлі виснажливого соматичного захворювання під час складання заповіту (27.11.2009 р.) у ОСОБА_3 мала місце значна астенія, яка здійснила суттєвий вплив на функціонування його когнітивних процеси, регулятивних механізмів та мотиваційних чинників, порушило його здатність до вільного волевиявлення та до здатності повною мірою усвідомлено реалізовувати його. Протягом життя ОСОБА_3 виявляв низький рівень перебігу когнітивних процесів. В сфері особистості йому були притаманні - емоційно-вольова нестійкість, афективна ригідність, конфліктність, низький морально-етичний рівень особистості (схильність до кримінальної поведінки, залежність від алкоголю, відсутність батьківських почуттів). Емоційно-вольова нестійкість, залежність від алкоголю, схильність до агресивних форм поведінки та нестійкість мотиваційних чинників мали у нього яскраво виражений характер та здійснювали суттєвий вплив на його поведінку в поточному житті. Під час складання заповіту (27.11.2009 року) у ОСОБА_3 внаслідок тривалого виснажливого захворювання значно погіршилося функціонування когнітивних процесів (уваги, мнестичної діяльності, мислення), а тому він не міг правильно сприйняти інформацію та оцінити її належним чином. У ОСОБА_3 під час підписання заповіту (27.11.2009 року) мали місце вікові та індивідуально-психологічні особливості, які порушили його здатність до вільного волевиявлення та до здатності повною мірою усвідомлено реалізувати його. ОСОБА_3 в період складання заповіту (27.11.2009 р.) перебував через тривале та виснажливе соматичне захворювання в залежному від близького оточення стані, а тому це здійснило суттєвий вплив на його здатність до вільного волевиявлення та до здатності повною мірою усвідомлено реалізувати його. ОСОБА_3 перебуваючи в залежному стані до близького оточення через соматичне захворювання під час складання заповіту (27.11.2009 р.) не міг передбачати наслідки своїх дій. ОСОБА_3 з урахуванням рівня функціонування його психічних процесів, вікових змін та емоційно-вольової сфери не міг розуміти характер та значення своїх дій та керувати ними.
Із змісту Висновку експерта №76 слідує, що в 2017 році, також, була проведена судово-психіатрична експертиза та згідно Висновку експертизи № 240 від 19.04.2017 року КМЦСПЕ відомо, що ОСОБА_3 на час складання заповіту від 27.11.2009р. страждав на органічне ураження головного мозку травматично-судинно-інтоксикаційного ґенезу з психоорганічним синдромом, за своїм станом в цей період він усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. ОСОБА_3 під час складання заповіту на ім`я ОСОБА_2 усвідомлював свої дії та міг ними керувати.
Матеріалами цивільної справи №2-204/11, в рамках якої було проведено судову почеркознавчу експертизу, підтверджено, що заповіт від 27.11.2009 року складено та підписано ОСОБА_3 . Також, під час розгляду справи № 2-730/11 і справи №204/11 були досліджені обставини, на які вказувала позивач ОСОБА_1 , щодо відсутності обсягу цивільної дієздатності у спадкодавця, перебування його в безпорадному стані. Зазначені обставини не знайшли свого підтвердження при розгляді вказаних справ.
Невідповідність медичної документації при оформленні ОСОБА_3 в лікарню не вказує на насильство, чи тиск, чи спонукання особи скласти правочин. Всі пояснення позивача з приводу складання й посвідчення заповіту є припущеннями та власним її баченням і трактуванням обставин складання заповіту. Показами допитаних в судовому засіданні свідків не підтверджено факту вчинення тиску, насильства на ОСОБА_3 .Ніхто із свідків не спілкувався з ОСОБА_3 27.11.2009року. Також, ніхто із свідків не підтвердив неадекватну поведінку ОСОБА_3 , чи його скарги на дії оточуючих. Свідок сторони позивача ОСОБА_5 , яка провідувала ОСОБА_3 в лікарні не повідомила суду фактів вчинення тиску чи примусу на ОСОБА_3 . Свідок ОСОБА_6 , яка до листопада 2009 року була єдиним спадкоємцем за заповітом на все майно ОСОБА_3 не підтвердила обставин позовних вимог. Натомість, свідок ОСОБА_6 зазначила, що саме відповідач опікувався ОСОБА_3 в останні місяці його життя та поніс витрати на поховання спадкодавця.
Встановлено, що ОСОБА_3 за життя тричі складав заповіти - 11.04.2000р. на користь гр. ОСОБА_7 ; 05.08.2008р. на користь ОСОБА_6 та 27.11.2009р. на користь ОСОБА_2 . Наведене підтверджує обізнаність ОСОБА_3 з процесом складання заповіту, посвідченням свого особистого розпорядження. А також, не можна залишити поза увагою, той факт, що останній заповіт від 27.11.2009р. складено щодо частини спадщини, тобто заповідач визначив обсяг спадщини, та, фактично, розподілив її серед спадкоємців ОСОБА_6 і ОСОБА_2 .
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстаціїї вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_3 за життя не визнавався недієздатним, та при посвідченні оскаржуваного заповіту приватним нотаріусом було додержано необхідних вимог законодавства: перевірено дієздатність заповідача, з`ясовано волевиявлення та складено заповіт з його слів, заповіт прочитано вголос, зауважень до його змісту не було.
Доводи апеляційної скарги про те, що предметом доказування у даній справі є волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його волі, а також, що підставою для визнання заповіту недійсним є те, що на момент складання заповіту ОСОБА_3 не був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на обставини, які посилається у позові, а підстави позову щодо можливості   ОСОБА_3 усвідомлювати свої дії та керувати ними під час складання заповіту, були предметом розгляду суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги факт того, що вона проживала в іншому населеному пункті із дитиною та станом на 2009 рік була одинокою матір'ю, а також, що не досліджено докази та не встановлено факту опіки ОСОБА_2 над ОСОБА_3 , відхиляються апеляційним судом, оскільки позивачем не доведено, належними та допустими доказами (рішення суду щодо встановлення опіки) зазначені доводи. А проживання позивача в іншому населеному пункті не свідчить про наявність впливу на спадкодавця, або порушення її прав у зв`язку з цим.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні,  не спростовують.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачем.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. ст. 16, 202, 215,231, 1247,1257 ЦК України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.                                                                         На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «15» жовтня 2020 року.

Головуючий суддя	Сушко Л.П.      	
Судді	Іванова І.В.       Сліпченко О.І.