ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/4286/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Огородніка К.М.- головуючого, Банаська О.О., Ткаченко Н.Г.,

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на ухвалу господарського суду міста Києва від 26.03.2020  
та постанову     Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 

у справі     № 910/4286/20
за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"
до  Пишного Артема Володимировича 
про     стягнення 226 015 764,65 грн,-

ІСТОРІЯ  ТА ОБСТАВИНИ  СПРАВИ
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції
Рішенням Арбітражного суду міста Києва від 12.07.2000 у справі № 17/32 за позовом Закритого акціонерного товариства "Укренергозбут" (далі - ЗАТ "Укренергозбут") до Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України") про визнання права власності на природний газ у обсязі 305 000 000 куб.м. та про зобов`язання поставити цей газ, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 14.02.2007, визнано право власності позивача на природний газ в кількості 305 000 000 куб.м., який було ним поставлено до газотранспортної системи відповідача, та зобов`язано відповідача поставити природний газ у кількості 305 000 000 куб. м. споживачам ЗАТ "Укренергозбут" за його вказівками.
На виконання рішення Арбітражного суду міста Києва від 12.07.2000 у справі №17/32, яке набрало законної сили з 14.02.2007, та на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 21.03.2007 видано наказ Господарського суду міста Києва від 21.03.2007 про зобов`язання ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України" поставити природний газ у кількості 305 000 000 куб.м. споживачам ЗАТ "Укренергозбут" за його вказівками.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у справі № 17/32 задоволено заяву ПрАТ "Укренергозбут" (стара назва - ЗАТ "Укренергозбут") про зміну способу виконання рішення суду, зобов`язання АТ "Укртрансгаз" поставити природний газ у кількості 305000 000 куб.м. замінено на стягнення з Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (далі - АТ "Укртрансгаз")                                2 305 434 000,00 грн.
У процесі примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 21.03.2007 з урахуванням ухвали Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у справі № 17/32 про заміну способу виконання рішення приватним виконавцем Пишним Артемом Володимировичем в рахунок погашення заборгованості перед ПрАТ "Укренергозбут" стягнуто з АТ "Укртрансгаз" 226    015    764, 65 грн.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 у справі №17/32 ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у справі № 17/32 скасовано, в задоволенні заяви ПрАТ "Укренергозбут" про зміну способу виконання рішення суду відмовлено.
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2020 року АТ "Укртрансгаз" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Пишного Артема Володимировича як приватного виконавця виконавчого округу міста Києва суми безпідставно набутих коштів в розмірі 226  015  764,65 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні кошти були стягнуті відповідачем з позивача в межах виконавчого провадження, відкритого на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 09.01.2020, якою змінено спосіб виконання рішення Арбітражного суду міста Києва від 12.07.2000 у справі № 17/32. Зазначена ухвала була скасована постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020, а у задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення Арбітражного суду міста Києва від 12.07.2000 у справі № 17/32 відмовлено. Отже, відповідач безпідставно набув спірні кошти,     проте в порушення статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не повернув їх позивачу. 
Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2020 у справі №910/4286/20 (суддя Морозов С.М.) відмовлено АТ "Укртрансгаз" у відкритті провадження у справі за позовом до Пишного Артема Володимировича про стягнення 226 015 764,65 грн на підставі пункту 1 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), згідно з яким суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Ухвала суду про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України обґрунтована тим, що спір у даній справі підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки Товариство звернулось до суду з позовом до Пишного А.В. як приватного виконавця, а не зі скаргою на дії приватного виконавця в межах господарської справи. 
Суд першої інстанції у своєму рішенні посилається на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №806/2886/17, згідно якого у випадку звернення сторони з позовом до приватного виконавця, як суб`єкта владних повноважень, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 (колегія суддів: Калатай Н.Ф. - головуючий, Зубець Л.П., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу АТ "Укртрансгаз" задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.03.2020 у даній справі змінено в мотивувальній частині, викладено її в редакції цієї постанови, в іншій частині оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду від 26.03.2020 залишено без змін.
За результатом апеляційного перегляду вказаної ухвали від 26.03.2020, суд апеляційної інстанції в постанові від 03.06.2020 погодився з висновком місцевого господарського суду про відмову у відкритті провадження у даній справі, однак змінив мотивувальну частину ухвали. 
Так, апеляційним судом зазначено про помилковість висновку суду першої інстанції щодо того, що предметом розгляду у справі є вимоги про оскарження дій приватного виконавця, оскільки вказане спростовується самим змістом позову. За висновком колегії суддів Північного апеляційного господарського суду, спір у даній справі не може бути віднесений до адміністративної юрисдикції як такий, що підлягає розгляду адміністративними судами на підставі частини другої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" та частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України. Судом апеляційної інстанції враховано правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.11.2018 у справі №569/12295/16-ц (щодо визначення юрисдикції адміністративних судів у певній категорії справ). 
Також, судом апеляційної інстанції при вирішенні питання прийнятності даної позовної заяви з підстав визначення юрисдикції господарських судів підтримано висновок місцевого господарського суду про те, що спір сторін не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Однак, апеляційний суд зауважив, що такий спір має бути розглянутий в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідачем у цій справі є приватний виконавець, який не відноситься до кола осіб, визначених  частиною другою статті 4 ГПК України.
З цього приводу судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові від 03.06.2020 також зазначено, що спір з аналогічним предметом позову, а саме стягнення з приватного виконавця безпідставно набутих у процесі виконання судового рішення (ухваленого за правилами ГПК України) коштів був предметом розгляду у справі №201/8493/18 за позовом Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О.М., за результатами розгляду якої постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.02.2020 залишено в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.2019. При цьому, при розгляді касаційної скарги, яка, серед іншого, була мотивована порушенням норм процесуального права, оскільки спір сторін мав бути вирішений саме в порядку адміністративного судочинства, суд касаційної інстанції не встановив порушення судами попередніх інстанції норм процесуального права щодо визначення суду, який має розглядати вказані спори.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ "Укртрансгаз" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 у даній справі, в якій скаржник просить суд, зокрема, скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про віднесення позову у цій справі до адміністративної юрисдикції, оскільки позивач не оскаржує дій чи бездіяльності приватного виконавця, а просить стягнути безпідставно отримані кошти на підставі статті 1212 ЦК України. При цьому, заявник послався на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16, від 30.01.2020 у справі № 826/5968/17 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.05.2020 у справі №910/15230/19. 
Скаржник зазначає, що апеляційний суд неправильно відніс справу до юрисдикції цивільних судів за суб`єктним складом сторін, оскільки не врахував характер спірних відносин та норми пункту 6 частини першої статті 20 ГПК України, якими зазначений спір віднесено до юрисдикції господарських судів. При цьому, скаржник послався на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 922/3506/18, від 21.11.2018 у справі № 243/5078/17, від 12.12.2018 у справі № 490/9823/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 61/12676/17. 
Доводи інших учасників справи
Від інших учасників справи відзиви на касаційну скаргу не надійшли, що відповідно до положень частини 3 статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду судових рішень.         
РОЗГЛЯД КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ     
Касаційне провадження
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено склад колегії суддів: Огороднік К.М. - (головуючий), Ткаченко Н.Г., Жуков С.В., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 06.07.2020.
Ухвалою Верховного Суду від 23.07.2020 касаційну скаргу АТ "Укртрансгаз" на ухвалу Господарського суду   міста Києва від 26.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 у справі № 910/4286/20 залишено без руху; надано скаржнику строк для усунення недоліків.
У зв`язку з відпусткою судді Жукова С.В., автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 910/4286/20 визначено склад колегії суддів: Огороднік К.М. - (головуючий), Ткаченко Н.Г., Пєсков В.Г., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2020.
Ухвалою Верховного Суду від 13.08.2020, серед іншого, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Укртрансгаз" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020     у справі № 910/4286/20. Розгляд касаційної скарги призначено у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
07.09.2020 на адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшло клопотання АТ "Укртрансгаз" про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
У зв`язку з відпусткою судді Ткаченко Н.Г., автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 910/4286/20 визначено склад колегії суддів: Огороднік К.М. - (головуючий), Пєсков В.Г., Банасько О.О., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2020.
Ухвалою Верховного Суду від 09.09.2020 клопотання АТ "Укртрансгаз" про розгляд касаційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 у справі №910/4286/20 у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи залишено без задоволення.
Ухвалою Верховного Суду від 14.09.2020 справу № 910/4286/20 за позовом АТ "Укртрансгаз" до Пишного А.В. про    стягнення 226 015 764,65 грн, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою  Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020, передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала суду обґрунтована тим, що предметом позову у даній справі №910/4286/20 є  стягнення з приватного виконавця безпідставно набутих у процесі виконання судового рішення у господарській справі коштів, й оскільки АТ "Укртрансгаз" оскаржує судові рішення  з підстав порушення судами правил предметної юрисдикції, з огляду на відсутність висновку Великої Палати Верховного Суду щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про необхідність передачі справи № 910/4286/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2020 справу №910/4286/20 разом із касаційною скаргою АТ "Укртрансгаз" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду     у складі Верховного Суду для розгляду.
Ухвала суду мотивована не дотриманням умов передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, передбачених частиною шостою статті 302 ГПК України, оскільки Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду не звернув уваги на те, що скаржник не обґрунтовував порушення судами правил юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову в подібних правовідносинах, як передбачено пунктом 2 частини шостої статті 302 ГПК України. На переконання колегії суддів, справа може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 302 ГПК України лише за відсутності всіх трьох указаних у цій частині ознак. У випадку наявності хоча б однієї з перелічених ознак справа не підлягає передачі до Великої Палати Верховного Суду (аналогічний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 13.01.2020 у справі № Б-39/02-09).
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено склад колегії суддів: Огороднік К.М. - (головуючий), Пєсков В.Г., Банасько О.О., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 05.10.2020.
Ухвалою Верховного Суду від 06.10.2020 призначено касаційну скаргу АТ "Укртрансгаз" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 у справі № 910/4286/20 до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
У зв`язку з відпусткою судді Пєскова В.Г., автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 910/4286/20 визначено склад колегії суддів: Огороднік К.М. - (головуючий), Ткаченко Н.Г., Банасько О.О., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2020.
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права
Переглянувши оскаржені у справі судові рішення, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Предметом спору у цій справі є стягнення з приватного виконавця Пишного А.В. безпідставно набутих коштів у розмірі 226 015 764,65 грн, які становлять суму коштів, стягнутих відповідачем з позивача в межах виконавчого провадження        щодо виконання ухвали господарського суду.
Основними доводами касаційної скарги є посилання на порушення судами першої та апеляційної інстанцій правил суб`єктної юрисдикції, оскільки судами не враховано характер спірних відносин та норми пункту 6 частини першої статті 20 ГПК України.
Визначення юрисдикції спору має важливе значення для практичної реалізації принципу доступу до правосуддя.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності.
Разом з тим, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України, суд першої інстанції  виходив з того, що спір у даній справі підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Так, відповідно до частини другої статті 4, пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України). 
Аналогічну норму закріплено у частині першій статті 19 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII).
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.        
Натомість, визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Помилковим є застосування статті 17 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. 
Аналогічний правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №761/12676/17, від 29.08.2018 у справі №807/719/15 та від 27.06.2018 у справі №815/6945/16.
Зі змісту позовної заяви слідує, що предметом спору у цій справі є не оскарження дій/бездіяльності відповідача (приватного виконавця) як суб`єкта владних повноважень, а саме неправомірність та безпідставність набуття відповідачем грошових коштів, які належать позивачу, що свідчить про приватно-правовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
Разом з тим, аналізуючи зміст наведених вище правових норм у контексті вирішення питання юрисдикційної належності тих вимог, які ставить перед судом позивач, колегія суддів дійшла висновку, що фактично спірні правовідносини в цій справі стосуються реалізації права позивача на захист майнових прав.
Суд зазначає, що спір у даній справі не пов`язаний з захистом прав, свобод чи інтересів позивача  у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку приватного виконавця, що, відповідно, виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.
Колегія суддів погоджується з твердженням апеляційного господарського суду про помилковість висновку суду першої інстанції щодо того, що предметом розгляду у цій справі є вимоги про оскарження дій приватного виконавця, оскільки вказане спростовується самим змістом позову. Звідси, помилковими є посилання суду першої інстанції на правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо належності розгляду спору в порядку адміністративного судочинства, у випадку звернення сторони з позовом до приватного виконавця, як суб`єкта владних повноважень (постанова від 10.04.2019 у справі № 806/2886/17).
Таким чином, оскільки предметом розгляду у цій справі не є вимоги про оскарження дій приватного виконавця, Суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що вказаний позов не може бути віднесений до адміністративної юрисдикції як такий, що підлягає розгляду адміністративними судами  на підставі частини другої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" та частини першої статті 287 КАС України.
Відповідно й доводи касаційної скарги в цій частині є обґрунтованими. 
Водночас, колегія суддів вважає вірними висновки судів попередніх інстанцій щодо того, що спір сторін не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. 
За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
Суд враховує, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також запроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, окрім суб`єктного складу сторін є: наявність між сторонами господарських правовідносин, урегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних правовідносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Так, предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. 
У цій справі спір про стягнення за правилами статті 1212 ЦК України з фізичної особи (приватного виконавця) безпідставно набутих коштів виник з правовідносин, пов`язаних із примусовим виконанням рішення суду. 
Суд зазначає про відсутність імперативних норм вказаної статті 20 ГПК України щодо виключної належності вказаного спору, одним із учасників якого є фізична особа, за предметом цих правовідносин до господарської юрисдикції, як то, наприклад, юрисдикція господарських судів з розгляду справ про банкрутство (п.п. 8, 9 статті 20 ГПК України) чи справ у спорах, що виникають з корпоративних відносин (п. 3 статті 20 ГПК України) тощо.           
Наведене спростовує доводи скаржника щодо того, що апеляційний суд неправильно відніс справу до юрисдикції цивільних судів за суб`єктним складом сторін, оскільки не врахував характер спірних відносин та норми пункту 6 частини першої статті 20 ГПК України.
Колегія суддів також враховує, що положеннями статті 339 ГПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Однак, оскільки предметом розгляду у даній справі не є заявлені на підставі статті 339 ГПК України вимоги про оскарження дій приватного виконавця під час виконання судового рішення у господарській справі (ухвали Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 №17/32), колегія суддів погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що спір сторін у цій справі не може бути віднесений до господарської юрисдикції виключно на тій підставі, що судове рішення у цій справі було ухвалено за правилами ГПК України.
Аналіз змісту позовних вимог, як зазначалось, свідчить про те, що спірні правовідносини в цій справі стосуються реалізації права позивача на захист майнових прав, при цьому між позивачем (АТ "Укртрансгаз") та відповідачем (приватним виконавцем Пишним А.В.) відсутні господарські правовідносини, як і спір про право, який виник з таких правовідносин. 
Важливість процесуального аспекту у визначенні юрисдикції суду з розгляду даного спору полягає утому, що слід розрізняти підсудність справи за скаргою на дії/рішення державного/приватного виконавця, які подаються згідно з частиною першою статті 339 ГПК України до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції за правилами ГПК України, від справи, пов`язаної з цивільно-правовим спором, а саме стягнення безпідставно набути грошових коштів на підставі норм ЦК України. 
Законом не передбачено іншого порядку подання позовів, як і не встановлено особливостей подання позовів до приватних виконавців чи інших осіб, які здійснюють незалежну професійну діяльність. 
З огляду на все вищезазначене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком апеляційної господарського суду про те, що оскільки у даній справі спірні правовідносини пов`язані з безпідставним, на думку позивача, неповерненням відповідачем (фізичною особою) йому грошових коштів, то спір не є публічно-правовим, а випливає з відносин, які стосуються реалізації права позивача на захист майнових прав, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. При цьому, враховуючи відсутність між сторонами господарських правовідносин, як і спору про право, який виник з таких правовідносин, відсутність імперативних норм процесуального закону про віднесення такого виду спору до юрисдикції господарських судів, Суд касаційної інстанції вважає вірним висновок суду апеляційної інстанції про те, що майновий спір у даній справі між господарюючим суб`єктом (АТ "Укртрансгаз") та фізичною особою (приватним виконавцем Пишним А.В.) має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів вважає доречним врахування судом апеляційної інстанції обставин вирішення спору з аналогічним предметом позову, а саме стягнення з приватного виконавця безпідставно набутих у процесі виконання судового рішення, ухваленого за правилами ГПК України, коштів у справі №201/8493/18 за позовом Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О.М., за результатами розгляду якої постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.02.2020 залишено в силі рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12.03.2019.
Вказані обставини залишення без змін судом касаційної інстанції судових рішень, якими вирішено спір по суті, свідчать про висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо належності вказаного спору до цивільної юрисдикції.
Натомість, доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №    922/3506/18, від 21.11.2018 у справі № 243/5078/17, від 12.12.2018 у справі №    490/9823/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 61/12676/17 Суд визнає неспроможними, оскільки:
-          висновок апеляційного суду про віднесення спору у даній справі до юрисдикції цивільного суду не суперечить правовій позиції у справі №    922/3506/18 (постанова від 03.07.2019) щодо нового підходу (із внесенням змін до процесуального законодавства за Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII) до розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін, що підтверджується мотивувальною частиною цієї постанови. При цьому, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі №    922/3506/18 дійшла висновку про розгляд спору фізичної особи до територіального відділення Антимонопольного комітету України судом господарської юрисдикції, оскільки норми пункту 7 частини першої статті 20 ГПК України передбачають вирішення спору господарським судом,        тобто законом установлено інший порядок судового провадження щодо оскарження рішень Антимонопольного комітету України та його органів, ніж КАС України, а тому останній не поширює свою дію на спірні відносини;
-          правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справах                          №  243/5078/17, №  490/9823/16-ц, № 61/12676/17, що стосуються необхідності реалізації гарантованого Конституцією України права сторони на забезпечення доступу до правосуддя, що включає розгляд спору по суті, оскільки перешкоди до такого розгляду у належному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду, були висловлені за інших обставин, предмета й підстав позову та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин. Так, у справах                        №    243/5078/17 та № 61/12676/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування за вкладами за рахунок коштів Фонду (у межах встановленого граничного розміру), та щодо затвердження реєстру відшкодувань вкладникам для здійснення гарантованих державою виплат, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративного суду. Однак, у справі №  243/5078/17, враховуючи закриття судами адміністративної та господарської юрисдикцій провадження у справах за аналогічним  позовом між тими ж сторонами, Суд зауважив, що непослідовність національних судів створила позивачеві перешкоди у реалізації права на судовий захист, тому розгляд цього спору має завершитися за правилами цивільного судочинства. Враховуючи у справі №  61/12676/17, що окружним адміністративним судом відмовлено позивачу за тим же позовом у відкритті провадження у справі, Суд, з метою забезпечення позивачу права на судовий захист та справедливий судовий розгляд, вирішив за можливе залишити в силі судові рішення першої та апеляційної інстанцій, які розглянули справу за правилами цивільного судочинства. У справі        №  490/9823/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір про оскарження рішень, дій чи бездіяльності, вчинених МСЕК, є публічно-правовим і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, однак наявність ухвали окружного адміністративного суду про відмову у відкритті провадження у справі за таким позовом між цими ж сторонами, поставили під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, тому ця справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства. 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми процесуального права, змінивши мотивувальну частину ухвали місцевого господарського суду про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України, оскільки ця справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного чи господарського судочинства, а має вирішуватись за правилами Цивільного процесуального кодексу України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу -   без задоволення. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).
На підставі викладеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Акціонерного товариства "Укртрансгаз" та залишення без змін постанови Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 у справі №910/4286/20 як такої, що прийнята з дотриманням норм процесуального права.
Судові витрати
Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані судові рішення, судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на заявника касаційної скарги.
Керуючись статтями 129, 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд,-

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 у справі №910/4286/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий          суддя                                                                                        К.М. Огороднік 
Судді                                                                                                      О.О. Банасько 
                                                                                                                       Н.Г. Ткаченко