УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №280/1425/19 Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В. 
Категорія 10 Доповідач Шевчук А. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Бірюченка Д.А.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №280/1425/19 за позовом  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 
на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 19 травня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Янчук В.В. у м. Коростишеві,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Просили визнати за ними право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовували тим, що у спірній квартирі почали проживати з 15 червня 2007 року. Попередні власники квартири, тобто відповідачі, виїхали до іншого міста та віддали їм ключі від помешкання, оскільки добре спілкувалися, дозволивши їм не лише проживати у квартирі, а й оформити на себе особові рахунки та зробити ремонт. Наполягають, що з 2007 року відкрито володіють і користуються квартирою, поводяться з нею так, як поводилися б із власною. При вселенні в квартиру сплатили всі борги за комунальні послуги, зробили капітальний ремонт, підключили воду і газ, які були відсутні. Зв`язок із попередніми власниками втрачений, їх місце проживання невідоме. Зазначають, що відкрито володіють квартирою більше 12 років, що можуть підтвердити свідки. Обмежень або заборон набуття ними права власності на квартиру за набувальною давністю законодавство України не містить.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 19 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1  і ОСОБА_2  подали апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовують тим, що користуються квартирою з дозволу попереднього користувача та довели, що є добросовісними набувачами. Зазначають, що будь-яких відносин із власниками (відповідачами) квартири ніколи не мали і не мають, а ключі від квартири їм передала особа, яка орендувала квартиру. Про відповідачів знають, що вони добровільно покинули квартиру і виїхали на постійне місце проживання до Німеччини. Відповідачі до ОСОБА_8 не поверталися та право власності на квартиру не заявляли. Наполягають, що з 2007 року відкрито володіють квартирою. Запевняють, що на це майно не претендують інші особи. Вони отримали квартиру за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на неї у порядку набувальної давності, оскільки 13 років добросовісно відкрито безперервно володіють спірною квартирою.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних мотивів.

У якості правової підстави для визнання права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивачі посилаються на те, що вони фактично проживають у спірній квартирі, утримують її та відкрито й добросовісно користуються нею з 2007 року.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Об`єкт володіння має бути законним. Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Спірна двокімнатна квартира АДРЕСА_1 має власників та вони відомі.

Так, свідоцтвом № НОМЕР_1 на право власності на житло від 11 травня 1995 року, яке видане органом приватизації, доведено той факт, що вищевказана квартира приватизована та право спільної власності на неї на законних підставах набули ОСОБА_9 та члени його сім`ї – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.30-31). 

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 липня 2000 року 1/6 частину спірної кватири після смерті ОСОБА_9 успадкувала його дружина - ОСОБА_3 (а.с.29).

У матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували дійсність правовстановлюючих документів на спірну квартиру, яка належить на праві спільної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Окрім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що власники відмовилися у встановленому законом порядку від права власності на належне їм нерухоме майно або наявні інші обставини припинення їх права власності. 

Отже, позивачі знають, що вони володіють чужим майном та хто є власником цього майна.

Усі доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним та додаткового правового обґрунтування не потребують.

Отже, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачі не можуть вважатися добросовісними набувачами, а законність об`єкту володіння, відкритість та безперервність користування спірним майном ще не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст.344 ЦК України, оскільки для набуття права власності на чужі речі необхідна сукупність усіх наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Добросовісність володіння не доведена.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 і  ОСОБА_2  залишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 19 травня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 12 жовтня 2020 року.