ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2020 р. 	Справа № 440/5050/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Макаренко Я.М. ,  Донець Л.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління ДФС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, м. Полтава, повний текст складено 19.02.20 року по справі № 440/5050/19
за позовом              ОСОБА_1  
до             Головного управління ДФС у Полтавській області                     
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області (далі – ГУ ДФС у Полтавській області), в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Полтавській області щодо відмови у видачі направлення для проведення медико-соціальної експертизи згідно з листом Головного управління ДФС у Полтавській області №6838/Г/16-31-04-44 від 09 жовтня 2019 року; 
- зобов`язати Головне управління ДФС у Полтавській області видати направлення для проведення медико-соціальної експертизи для встановлення медико-соціальною експертною комісією ступеня втрати професійної працездатності;
- визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Полтавській області щодо повернення заяви від 26 вересня 2019 року з додатками про виплату одноразової грошової допомоги згідно з листом Головного управління ДФС у Полтавській області № 6888/Г/16-31-04-44 від 19 листопада 2019 року;
- зобов`язати Головне управління ДФС у Полтавській області повторно прийняти документи та надіслати у 15-денний строк до Державної фіскальної служби України висновок щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності ОСОБА_1 відповідно до статті 23 Закону України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ, а також Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21 жовтня 2015 року, у 200-кратному розмірі прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб (а.с.5-12).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 частково задоволено позов ОСОБА_1 .
Визнано протиправними дії Головного управління ДФС у Полтавській області щодо повернення заяви ОСОБА_1 від 24 жовтня 2019 року з додатками (вх. №8321/ДНЗ від 24 жовтня 2019 року) про виплату одноразової грошової допомоги.
Зобов`язано Головне управління ДФС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м.Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 39461639) повторно прийняти заяву ОСОБА_1 та додані до неї документи про виплату одноразової грошової допомоги та надіслати у 15-денний строк до Державної фіскальної служби України висновок щодо виплати грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності ОСОБА_1 відповідно до статті 23 Закону України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21 жовтня 2015 року (далі – Порядок №850).
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, просить частково скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивачем зазначено, що йому вже встановлено ІІ групу інвалідності, а для отримання висновку МСЕК щодо стійкої втрати працездатності у відсотках йому необхідно отримати направлення роботодавця, оскільки для призначення грошової допомоги у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби відповідні документи, в тому числі, довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обгрунтованість оскаржуваного судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції в цій частині залишити без змін. 
Крім того, відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм  матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 в цій частині та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги відповідачем вказано, що до цих правовідносин не підлягають застосуванню норми Порядку № 850, оскільки працівники податкової міліції проходять службу у складі Державної фіскальної служби України і не належать до органів внутрішніх справ. Також вказує на те, що позивачем разом із заявою про виплату одноразової грошової допомоги не надано всіх необхідних документів. 
Позивач надав відзив на  апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційних скарг не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу в органах податкової міліції у складі Головного управління ДФС у Полтавській області та наказом Головного управління ДФС у Полтавській області №204-о від 29 серпня 2019 року звільнений зі служби в податковій міліції через хворобу у запас 10 вересня 2019 року відповідно до підпункту "б" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР №114 від 29 липня 1991 року (а.с.13, 50).
Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0080691 від 04 жовтня 2019 року з 23 вересня 2019 року ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби (а.с.17-18).
ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДФС у Полтавській області із заявою від 26 вересня 2019 року (вх.№8316/ДЗН від 26 вересня 2019 року) (а.с.19, 47), в якій просив надати направлення для проходження медико-соціальної експертизи ступеня втрати професійної працездатності відповідно до положень пункту 3 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03 грудня 2009 року.
Листом Головного управління ДФС у Полтавській області №6838/Г/16-31-04-44 від 09 жовтня 2019 року (а.с.20-21, 48-49) повідомлено ОСОБА_1 про відсутність підстав та повноважень для видачі направлення для проведення медико-соціальної експертизи у зв`язку з відсутністю щодо нього акту про нещасний випадок на виробництві, акту розслідування професійного захворювання за встановленими формами, інших документів щодо одержання ним травми чи професійного захворювання.
ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДФС у Полтавській області із заявою від 24 жовтня 2019 року (вх. № 8321/ДЗН від 24 жовтня 2019 року) (а.с.14, 51), в якій просив виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку зі встановленням йому ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, яке мало місце у період проходження служби в органах податкової міліції. До вказаної заяви додав копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0080691 від 04 жовтня 2019 року, свідоцтва про хворобу медичної військово-лікарської комісії ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" №70/В від 19 серпня 2019 року, паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с.17-18, 22-26, 52-57).
Листом Головного управління ДФС у Полтавській області №6838/Г/16-31-04-44 від 19 листопада 2019 року (а.с.15, 58) повідомлено ОСОБА_1 про повернення без реалізації його документів щодо виплати одноразової грошової допомоги, оскільки  на момент його звернення порядок проведення розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції не врегульований, а Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21 жовтня 2015 року, не поширюється на працівників податкової міліції, які проходять службу у складі Державної фіскальної служби України і не належать до органів внутрішніх справ.  
Не погодившись із діями відповідача щодо відмови у видачі направлення для проведення медико-соціальної експертизи та щодо повернення заяви з додатками про виплату одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із необгрунтованості позовних вимог стосовно визнання протиправними дій Головного управління ДФС у Полтавській області щодо відмови у видачі направлення для проведення медико-соціальної експертизи та зобов`язання Головного управління ДФС у Полтавській області видати направлення для проведення медико-соціальної експертизи. Разом з тим, суд зазначив, що позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 23 вересня 2019 року, а відтак на нього поширюється дія Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21 жовтня 2015 року. Відповідач після отримання від позивача заяви про виплату одноразової грошової допомоги та доданих до неї документів зобов`язаний був діяти згідно з вимогами пунктів 8, 9 Порядку №850 та сформувати і надіслати до ДФС України висновок щодо виплати грошової допомоги. Прийняття рішення щодо виплати грошової допомоги  належить до повноважень Державної фіскальної служби України. На Головне управління Державної фіскальної служби в Полтавській області покладено обов`язок з проведення відповідних процедурних дій з оформлення відповідних документів, зокрема складання висновку щодо виплати  грошової допомоги (можливості призначення та виплати такої допомоги) та направлення його разом з поданими особою документами до ДФС України
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Головного управління ДФС у Полтавській області щодо відмови у видачі направлення для проведення медико-соціальної експертизи ступеня втрати професійної працездатності та зобов`язання видати таке направлення, колегія суддів зазначає наступне.
Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (далі – Положення №1317) визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.
Відповідно до п.3 Положення №1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акту про нещасний випадок на виробництві, акту розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 № 1112, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.
Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджене тією ж постановою КМУ від 03.12.2009 № 1317 (далі – Порядок №1317) визначає порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями.
Пунктом 11 Порядку №1317 передбачено, що ступінь втрати професійної працездатності працівників (у відсотках), ушкодження здоров`я яких пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків, та потреба у медичній і соціальній допомозі визначаються на підставі направлення лікувально-профілактичного закладу, роботодавця або уповноваженого ним органу чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, суду чи прокуратури. Огляд потерпілого проводиться комісією за участю представника Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами та висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології або його відділення) про професійний характер захворювання.
Крім того колегія суддів враховує, що механізм встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, врегульований Порядком встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 червня 2012 року № 420, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2012 року за № 1387/21699 (далі - порядок № 420).
Пунктом 1.4 Порядку № 420 передбачено, що медико-соціальна експертиза потерпілого здійснюється МСЕК у складі комісії відповідно до пункту 10 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, за наявності:
- акта про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1, наведеною в додатку 4 до Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 (далі - Порядок);
- акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4, наведеною в додатку 17 до Порядку; медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання за формою, наведеною в додатку 16 до Порядку;
- направлення роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - Фонд), суду чи прокуратури;
- направлення закладу охорони здоров`я, за формою № 088/о, затвердженою наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974 (далі - форма № 088/о).
Таким чином, визначальним у спірних відносинах є те, чи перебував позивач у трудових відносинах на момент звернення з заявою про надання направлення на МСЕК.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 наказом Головного управління ДФС у Полтавській області №204-о від 29 серпня 2019 року звільнений зі служби в податковій міліції через хворобу у запас 10 вересня 2019 року.
Із заявою про надання направлення для проходження медико-соціальної експертизи ступеня втрати професійної працездатності ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДФС у Полтавській області 26 вересня 2019 року.
Таким чином, ОСОБА_1 на момент звернення до відповідача з заявою про направлення до МСЕК не перебував в трудових відносинах з відповідачем.
Крім того, Головним управлінням ДФС у Полтавській області повідомлено, що документи, які б підтверджували факт одержання позивачем травми чи професійного захворювання, пов`язаного із проходженням служби, відсутні у відповідача.
При цьому, ОСОБА_1 до заяви про видачу направлення від 26 вересня 2019 року (вх.№8316/ДЗН від 26 вересня 2019 року) також не надавалися документи, які б однозначно підтверджували факт одержання ним травми чи професійного захворювання, пов`язаного із проходженням служби.
З наданого ОСОБА_1 свідоцтва про хворобу №70/В від 19 серпня 2019 року вбачається, що його визнано непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби.
Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0080691 від 04 жовтня 2019 року позивачу встановлена ІІ група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.
Разом з тим, надані позивачем документи беззаперечно не підтверджують факт отримання ним професійного захворювання, пов`язаного саме з проходженням служби в органах податкової міліції, та, за відсутності інших документів, обов`язку щодо видачі направлення на проведення медико-соціальної експертизи позивача у відповідача не виникає.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дій Головного управління ДФС у Полтавській області стосовно відмови у видачі направлення для проведення медико-соціальної експертизи ступеня втрати професійної працездатності та зобов`язання видати таке направлення.
Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Головного управління ДФС у Полтавській області щодо повернення заяви від 26 вересня 2019 року з додатками про виплату одноразової грошової допомоги листом Головного управління ДФС у Полтавській області № 6888/Г/16-31-04-44 від 19 листопада 2019 року та зобов`язання відповідача повторно прийняти документи та надіслати у 15-денний строк до Державної фіскальної служби України висновок щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п.356.1 ст.356 Податкового кодексу України (в редакції. чинній на час звільнення позивача) зазначено, що держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20 - 23 Закону України "Про міліцію" та Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".
Згідно з ч.6 ст. 23 Закону України №565-ХІІ від 20 грудня 1990 року "Про міліцію" (в редакції Закону України від 13.02.2015 №208-VIII, який набрав чинності 12.03.2015) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. 
Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
В той же час, Закон України "Про міліцію" втратив чинність 07.11.2015 у зв`язку з набранням чинності Законом України №580-VIII від 2 липня 2015 року" Про Національну поліцію" (далі – Закон №580-VIII). 
При цьому, положеннями пункту 15 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII (в редакції, чинній на час звільнення позивача) встановлено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.
Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".
Отже, за колишніми працівниками міліції, а також податкової міліції, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про міліцію".
Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 07.03.2018 у справі №464/5571/16-а, від 21.06.2018 у справі №822/31/18 та від 28.08.2018 №804/6297/17, від 03 лютого 2020 року у справі №520/9665/18.
Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 №707.
Однак, 21.10.2015 вступила в дію постанова Кабінету Міністрів України №850 від 21.10.2015, якою затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок №850), пунктом 2 якої визначено, що особам, які до набрання чинності Законом України “Про внесення змін до статті 23 Закону України “Про міліцію” щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції” від 13 лютого 2015 року Закону №208-VІІІ мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №707.
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII Кабінет Міністрів України, міністерства та інші центральні органи виконавчої влади зобов`язувалися у тримісячний строк після набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.
Таким чином, у період з 12.03.2015 (дата набрання чинності Законом №208-VIII) до 31.10.2015 (дата набрання чинності Порядком №850) механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 23 Закону №565-XII, визначав Порядок №707.
Матеріалами справи підтверджено, що інвалідність ІІ групи встановлено позивачу з 23 вересня 2019 року, тобто після набрання чинності Законом №208-VIII, а про призначення одноразової грошової допомоги він звернувся із заявою від 24 жовтня 2019 року (вх. № 8321/ДЗН від 24 жовтня 2019 року) (а.с.14, 51), тобто після набрання чинності Порядком №850.
Отже, оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги позивач отримав після набрання чинності Законом №208-VIII, розмір такої допомоги йому повинен розраховуватися у відповідності зі статтею 23 Закону №565-XII (в редакції, чинній з 12.03.2015) та відповідно до Порядку №850.
Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 05.06.2018 у справі №822/456/16, від 19.09.2018 у справі №822/910/17, від 31.01.2019 у справі №822/2143/16, від 03 лютого 2020 року у справі №520/9665/18.
При цьому колегія суддів враховує, що Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 03.10.1997 №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
Враховуючи те, що останнім в часі є Порядок №850, то пріоритетними, в даному випадку, є положення саме цього Порядку.
Колегія суддів також звертає увагу й на те, що відповідно до положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Названим приписам процесуального закону кореспондує стаття 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, згідно з якою суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що одним із основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, передбачає, що закони мають бути чіткими і зрозумілими, закони не повинні бути суперечливими, а у випадку недостатньої чіткості чи суперечливості норм права вони мають тлумачитися на користь невладного суб`єкта (справа “Новік проти України”, №48068/06).
Таким чином, недосконалість у законодавчому регулюванні спірних правовідносин на рівні підзаконного нормативно – правового акту не повинна впливати на можливість реалізації позивачем гарантованого йому Конституцією України права на соціальний захист й не нівелює обов`язкових для суб`єктів владних повноважень вимог Порядку №850, який затверджено відповідною постановою Уряду України пізніше, ніж Порядок №707, і підлягає безпосередньому застосуванню відповідачами при розгляді заяви позивача про виплату йому спірної грошової допомоги.
Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 03 лютого 2020 року у справі №520/9665/18.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги є: у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Згідно з підпунктом 2 пункту 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі: установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.
З огляду на викладене вище, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що на спірні правовідносини не розповсюджується дія Порядку №850, який, відповідно до пункту 1, визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - грошова допомога) у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.
Отже, позивач є особою, яка набула право на отримання одноразової грошової допомоги в порядку та на умовах, передбачених положеннями Закону України "Про міліцію" (в редакції Закону України від 13.02.2015 №208-VIII) та Порядку №850.
Відповідно до пунктів 7, 8, 9 Порядку №850 передбачено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).
До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).
Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.
МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.
Таким чином, ГУ ДФС у Полтавській області, отримавши заяву позивача від 26 вересня 2019 року про виплату одноразової грошової допомоги, а також додані до неї документи, було зобов`язано, у строк та згідно з процедурою, визначеною Порядком №850, скласти висновок щодо виплати вказаної грошової допомоги та подати його до Державної фіскальної служби України разом з матеріалами цієї заяви.
Однак, таких дій ГУ ДФС не вчинило, натомість, листом №6838/Г/16-31-04-44 від 19 листопада 2019 року повернуло без реалізації документи позивача щодо виплати одноразової грошової допомоги.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що органами державної фіскальної служби не приймалось рішення про наявність/відсутність у позивача права на отримання такої грошової допомоги, що свідчить про те, що органом, уповноваженим на прийняття рішення про призначення і виплату такої допомоги, не досліджувалось питання про наявність/відсутність у позивача такого права.
З огляду на зазначене, колегія суддів відхиляє доводи позивача про беззаперечну наявність у нього права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки рішення про призначення/відмову у виплаті такої допомоги приймається уповноваженим органом після дослідження всіх документів та обставин у відповідності до вимог Порядку №850.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 стосовно визнання протиправними дій Головного управління ДФС у Полтавській області щодо повернення заяви від 26 вересня 2019 року з додатками про виплату одноразової грошової допомоги листом Головного управління ДФС у Полтавській області № 6888/Г/16-31-04-44 від 19 листопада 2019 року.
Також, суд у цій справі враховує положення ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про відсутність можливості та наміру суб`єкта владних повноважень вчинити передбачені чинним законодавством дії щодо складення та направлення висновку до ДФС України з урахуванням позиції суду.
Відтак, з урахуванням викладеного, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов`язання відповідача повторно прийняти документи та надіслати у 15-денний строк до Державної фіскальної служби України висновок щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства.
Додатково колегія суддів відмічає наступне.
Згідно з ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження  надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням  необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Колегія суддів звертає увагу, що підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.
Отже, підстава позову – це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову – це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Аналогічні правові висновки Верховного Суду щодо необхідності врахування на підставі яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права при визначенні підстав позову викладені в постановах Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №809/487/18, від 16.07.2020 у справі №182/3773/15-а.
Предметом позову даної справи є: 
- визнання протиправними дій Головного управління ДФС у Полтавській області щодо відмови у видачі направлення для проведення медико-соціальної експертизи ступеня втрати професійної працездатності та зобов`язання видати таке направлення;
- визнання протиправними дій Головного управління ДФС у Полтавській області щодо повернення заяви від 26 вересня 2019 року з додатками про виплату одноразової грошової допомоги листом Головного управління ДФС у Полтавській області № 6888/Г/16-31-04-44 від 19 листопада 2019 року та зобов`язання відповідача повторно прийняти документи та надіслати у 15-денний строк до Державної фіскальної служби України висновок щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства.
Колегія суддів звертає увагу, що, як зазначено у листі Головного управління ДФС у Полтавській області №6838/Г/16-31-04-44 від 09 жовтня 2019 року (а.с.20-21, 48-49), підставою для відмови у видачі ОСОБА_1 направлення для проведення медико-соціальної експертизи ступеня втрати професійної працездатності вказано відсутність у відповідача щодо позивача акту про нещасний випадок на виробництві, акту розслідування професійного захворювання за встановленими формами, інших документів щодо одержання ним травми чи професійного захворювання.
Підставою для повернення без реалізації документів позивача щодо виплати одноразової грошової допомоги листом Головного управління ДФС у Полтавській області №6838/Г/16-31-04-44 від 19 листопада 2019 року (а.с.15, 58) визначено те, що на момент звернення ОСОБА_1 порядок проведення розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції не врегульований, а Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21 жовтня 2015 року, не поширюється на працівників податкової міліції, які проходять службу у складі Державної фіскальної служби України і не належать до органів внутрішніх справ.  
Разом з тим, в апеляційній скарзі в обгрунтування наявності підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 наводяться доводи стосовно надання ним всіх необхідних документів відповідачу та про наявність у нього права на отримання одноразової грошової допомоги.
Проте, колегія суддів відмічає, що відповідачем не приймалось рішення про наявність/відсутність у позивача права на отримання такої грошової допомоги.
Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Враховуючи вищезазначене, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 переглядається судом апеляційної інстанції в межах доводів апеляційних скарг із врахуванням позовних вимог, які були заявлені до суду першої інстанції та розглядались судом.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів, переглянувши у межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами норм матеріального та  процесуального права. Доводи апеляційних скарг, з наведених підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління ДФС у Полтавській області залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 по справі № 440/5050/19 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	Я.М. Макаренко    Л.О. Донець