Постанова
Іменем України
 
18 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 295/3588/14-ц
провадження № 61-5305св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
стягувач - Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит»,
боржники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
заявник - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Шульги Андрія В`ячеславовича на ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 10 грудня 2019 року у складі судді Лєдньова Д. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Талько О. Б., Шевчук А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявами про заміну сторони у виконавчих провадженнях, посилаючись на те, що заочним рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 23 травня 2014 року у справі № 295/3588/14-ц стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» (далі - ПАТ «Банк Національний кредит») заборгованість за договором про іпотечний кредит від 29 травня 2007 року № 10/07, що утворилася станом на 22 жовтня 2013 року, в розмірі 92 706,25 грн, з яких: 42 407,95 грн - тіло кредиту, 34 527,58 грн - проценти, 3 008,37 грн - пеня за несвоєчасну сплату кредиту, 4 382,12 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів за кредитом, 1 638,27 грн - 3 % річних від простроченої суми кредиту, 2 394,85 грн - 3 % річних від простроченої суми процентів зі сплати кредиту, 1 726,80 грн - індекс інфляції за час прострочення сплати кредиту, 2 620,31 грн - індекс інфляції за час прострочення сплати процентів за кредитом. Постановою Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (далі - Корольовський ВДВС міста Житомира) від 09 липня 2014 року було відкрите виконавче провадження № 43931280 за виконавчим листом № 295/3588/14-ц, виданим щодо боржника ОСОБА_1 , а постановою Богунського відділу державної виконавчої служби міста Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (далі - Богунський ВДВС міста Житомира) від 04 серпня 2014 року було відкрите виконавче провадження № 44235694 за виконавчим листом № 295/3588/14-ц, виданим щодо боржника ОСОБА_2 04 липня 2019 року відбулися відкритті електронні торги (аукціон) з продажу майна ПАТ «Банк Національний кредит» - кредитного портфелю, що складається з прав вимоги за 17 кредитними договорами, забезпеченими іпотекою, в тому числі за договором про іпотечний кредит                            від 29 травня 2007 року № 10/07 (позичальник - ОСОБА_1 ) та договором поруки            від 29 травня 2007 року № 10/07-1 (поручитель - ОСОБА_2 ). Переможцем аукціону став він, придбавши кредитний портфель за 2 885 394,59 грн. 19 липня 2019 року між ним та ПАТ «Банк Національний кредит», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Волков О. Ю., було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, за яким права вимоги за договором про іпотечний кредит 29 травня 2007 року та за договором поруки від 29 травня 2007 року перейшли до нього як нового кредитора. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив здійснити заміну стягувача у виконавчих провадженнях - ПАТ «Банк Національний кредит» на нього як правонаступника.
 
Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 10 грудня 2019 року відмовлено в задоволенні заяв ОСОБА_3 про заміну сторони виконавчих проваджень.
 
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що фізична особа, в будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. За встановленими обставинами справи з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулася заміна кредитора, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги, про що свідчить зміст статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пункт 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Шульги А. В. залишено без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 10 грудня 2019 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що уклавши договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, ПАТ «Банк Національний кредит» отримало фінансування в розмірі 2 885 394,59 грн, а ОСОБА_3 , у свою чергу, набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третіх осіб (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. Наведене свідчить про те, що укладений між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_3 договір за своєю правовою природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва договору не змінює його правової природи.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У березні 2020 року представник ОСОБА_3 - адвокат Шульга А. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 10 грудня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяви про заміну сторони у виконавчих провадженнях.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно послалися на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), згідно з якими відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки висновки касаційного суду за результатами розгляду справ № 909/968/16 та № 465/646/11 зроблені на основі конкретних обставин та оцінки доказів, які є відмінними від обставин та доказів у цій справі. Зокрема, внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що придбання ОСОБА_3 кредитного портфелю, який складався з прав вимоги, в тому числі за договором про іпотечний кредит від 29 травня 2007 року № 10/07 та за договором поруки від 29 травня 2007 року № 10/07-1, відбулося у процесі ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит» і за результатами електронних торгів (аукціону), проведених на підставі статті 51 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI). Тобто в даному випадку відступлення права вимоги було здійснено банком, що ліквідується, відповідно до спеціального законодавства, яке не містить заборони щодо придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. При цьому іншого порядку реалізації активів банку, що ліквідується, ніж їх продаж фізичним або юридичним особам законодавчими нормами не передбачено. Суд апеляційної інстанції безпідставно надав оцінку укладеному між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_3 договору про відступлення права вимоги, зазначивши, що сама по собі назва договору не змінює його правової природи як договору факторингу. Встановлення обставин, за яких вказаний правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, виходить за межі дослідження під час розгляду заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у здійсненні такої заміни, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину. Крім того, внаслідок переходу прав вимоги жодні права та законні інтереси сторін не порушуються. ОСОБА_3 не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржників, оскільки за умовами договору він має право вимагати сплати вже існуючого боргу без можливості нарахування додаткових процентів та неустойки, як це міг роботи первісний кредитор. 
 
У травні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ляхов О. В. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 23 березня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Богунського районного суду міста Житомира.
 
17 квітня 2020 року справа № 295/3588/14-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 28 частини першої статті 353, пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в повній мірі не відповідає.
 
Судами встановлено, що заочним рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 23 травня 2014 року у справі № 295/3588/14-ц позов ПАТ «Банк Національний кредит») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Національний кредит» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 29 травня 2007 року № 10/07, що утворилася станом на 22 жовтня 2013 року, в розмірі 92 706,25 грн, з яких: 42 407,95 грн - тіло кредиту, 34 527,58 грн - проценти, 3 008,37 грн - пеня за несвоєчасну сплату кредиту, 4 382,12 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів за кредитом, 1 638,27 грн - 3 % річних від простроченої суми кредиту, 2 394,85 грн - 3 % річних від простроченої суми процентів зі сплати кредиту, 1 726,80 грн - індекс інфляції за час прострочення сплати кредиту, 2 620,31 грн - індекс інфляції за час прострочення сплати процентів за кредитом.
 
У провадженні Корольовського ВДВС міста Житомира перебуває виконавче провадження № 43931280 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення кредитної заборгованості з боржника ОСОБА_1 , а у провадженні Богунського ВДВС міста Житомира - виконавче провадження № 44235694 з примусового виконання виконавчого листа, виданого щодо боржника ОСОБА_2 
 
19 липня 2019 року між ПАТ «Банк Національний кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, за яким банк відступив шляхом продажу новому кредитору ( ОСОБА_3 ), а новий кредитор набув в обсязі та на умовах, визначених цим договором, належні банку права вимоги до позичальників та/або заставодавців та/або поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього договору, за кредитними договорами та договорами застави/поруки, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них.
 
У Додатку № 1 до вказаного договору міститься перелік правочинів, за якими відбулося відступлення права вимоги, зокрема: договір про іпотечний кредит від 29 травня 2007 року № 10/07 (позичальник ОСОБА_1 ) та договір поруки від 29 травня 2007 року № 10/07-1 (поручитель ОСОБА_2 ).
 
Пунктом 2.2 договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги передбачено, що до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора за основними договорами (17 кредитних договорів) та договорами забезпечення (11 договорів), включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами та договорами забезпечення, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, відшкодування за договорами страхування, тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у Додатку № 1 до цього договору. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права нарахування процентів за користування боржниками кредитними коштами та права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов основних договорів. 
 
Згідно з пунктом 4.1 договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги сторони домовилися, що за відступлені права вимоги за основними договорами новий кредитор сплачує первісному кредиторові грошові кошти у розмірі 2 885 394,59 грн. Зазначена сума сплачена новим кредитором банку в повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором. Пунктом 6.5 договору передбачено, що він набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтиском печатки банку.
 
Станом на 19 липня 2019 року, тобто на момент відступлення права вимоги, заборгованість позичальників перед первісним кредитором згідно з умовами кредитних договорів становила 106 243 860,11 грн, з яких 367 088,71 грн - заборгованість за договором про іпотечний кредит від 29 травня 2007 року № 10/07, укладеним між ПАТ «Банк Національний кредит» та ОСОБА_1 (пункт 9 Додатку № 1 до договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
 
Зазначена норма кореспондується з частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).
 
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
 
За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.
 
Виходячи з цих норм, зокрема пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) відбувається вибуття кредитора.
 
Заміна кредитора можливе поза межами виконавчого провадження у разі відступлення права вимоги.
 
При такій заміні кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку з чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження, а її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, в тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.
 
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13. 
 
Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
 
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржниками, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.
 
За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження». 
 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
 
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
 
Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. 
 
У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. 
 
З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.
 
Як вбачається із встановлених судами обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитора, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. 
 
Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
 
Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).
 
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI в редакції, чинній на час укладення договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, з дня початку процедури ліквідації банку укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону.
 
Згідно з частинами шостою, сьомою Закону № 4452-VI майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду.
 
Пунктом 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2, яке є спеціальним нормативним актом, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури (в редакції, яка діяла до 21 листопада 2016 року), було унормовано, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок). 
 
Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21 листопада 2016 року № 2526 «Про внесення змін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» у пункті 5.11 глави 5 розділу V цього Положення виключені слова «між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)».
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Відмовляючи в задоволенні заяв    ОСОБА_3  про заміну сторони у виконавчих провадженнях, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. При цьому апеляційний суд виходив також з того, що укладений між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_3 договір за своєю правовою природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Сама по собі назва оспорюваного договору не змінює його правової природи.
 
Верховний Суд не погоджується із вказаними висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони є передчасними, зробленими з порушенням норм процесуального права.
 
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - протокол електронного аукціону) перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами (умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги), а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
 
Однак в порушення вимог статей 89, 263, 264, 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції не врахував наведених вище обставин та вимог процесуального законодавства, не перевірив доводів апеляційної скарги про те, що за змістом договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги його укладено між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Національний кредит», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку Волков О. Ю. (на підставі Закону № 4452-VI), з урахуванням визнання  ОСОБА_3 переможцем відкритих торгів (аукціону) з придбання майна (кредитного портфелю, що складається з прав вимог за 17-тьма кредитними договорами) неплатоспроможного банку (протокол електронного аукціону від 04 липня 2019 року № UA-EA-2019-06-11-000047-b). Тому норми Закону № 4452-VI та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які не містять заборони щодо придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України. 
 
Також апеляційний суд не спростував аргументів заявника про те, що він не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржників, оскільки за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 19 липня 2019 року в нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань в розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, як це міг роботи первісний кредитор. 
 
Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно надав оцінку укладеному між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_3 договору про відступлення права вимоги на предмет його недійсності за відсутності оспорення, зазначивши, що цей правочин за своєю юридичною природою є договором факторингу, а сама по собі назва оспорюваного договору не змінює його правової природи.
 
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16 наведено правовий висновок про те, що вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження здійснюється судом з урахуванням положень статей 74-79, 86 Господарського процесуального кодексу України (статті 77-82, 89 ЦПК України), тобто за перевірки та оцінки доказів, наданих в обґрунтування відповідної заяви, зокрема їх достовірності та достатності для висновків про фактичний перехід прав та обов`язків сторони виконавчого провадження до іншої особи на підставі правочину, якому має бути дана оцінка на предмет нікчемності, тобто недійсності в силу положень закону. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду такої заяви, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у здійсненні заміни сторони процесу правонаступником, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеній статтею 204 ЦК України. Суд вважав за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 923/151/17, в якій суд касаційної інстанції з посиланням на позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, визнав правильними висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення заяви про заміну стягувача, подану фізичною особою, яка не може бути належним правонаступником кредитодавця у спірних правовідносинах, оскільки з укладенням договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулася заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не є юридичною особою та фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги згідно з положеннями законодавства.
 
Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не обґрунтував належним чином своїх висновків та не спростував доводів заявника по суті заявлених ним вимог, не встановив повністю фактичних обставин справи, від яких залежить правильне її вирішення, не перевірив доводів апеляційної скарги та не дослідив наданих сторонами доказів, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про залишення ухвали місцевого суду без змін. 
 
У справі, яка переглядається, апеляційний суд не дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує й оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
В оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
 
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в судових рішеннях судів попередніх інстанцій.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд. Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув усіх порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Щодо клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Шульги А. В. про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
В касаційній скарзі представник  ОСОБА_3 - адвоката Шульга А. В. заявив клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що питання щодо заміни сторони виконавчого провадження за договором про відступлення прав вимоги, за яким право вимоги за кредитними договорами переходить до фізичної особи, є виключним правом. Придбання фізичними та юридичними особами з аукціону в банків, що ліквідуються, прав вимоги за кредитними договорами є поширеним явищем в Україні, а тому потребує формування єдиної правозастосовчої практики. При цьому відсутня практика Великої Палати Верховного Суду щодо правомірності придбання фізичними особами та юридичними особами, які не є фінансовими установами, прав вимог банків, що ліквідуються, через електронні аукціони (відкритті торги). Більшість судів при вирішенні вказаного питання посилаються на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі 909/968/19, не звертаючи уваги на те, що ця постанова не містить висновків щодо випадку, коли продаж права вимоги відбувається шляхом проведення торгів відповідно до Закону № 4452-VI у зв`язку з ліквідацією банку.
 
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 28 листопада 2019 року у справі № 916/2286/16 (провадження № 12-199гс19), у контексті проблем, які Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визначила як виключні правові, звертається увага, що Велика Палата Верховного Суду постановою від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 залишила без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими визнано недійсними договори відступлення права вимоги фінансовою установою особі, яка не відноситься до фінансових установ або банку, не включена до Державного реєстру фінансових установ, отже, виходила з того, що вказані договори є оспорюваними. Разом з тим на розгляді суду в цій справі знаходиться заява про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. Розглядаючи зазначену заяву, суд має встановити достатність поданих заявником матеріалів для здійснення відповідної заміни. При цьому суд оцінює також достовірність поданих на підтвердження факту правонаступництва матеріалів, зокрема договорів, інших правочинів тощо, в тому числі - на предмет їх нікчемності. Задоволення заяви про заміну сторони правонаступником у виконавчому провадженні на стадії виконання судового рішення або відмова у такому задоволенні, здійснюється судом відповідно до норм матеріального і процесуального права, які не передбачають право суду надавати на цій стадії оцінку оспорюваним правочинам, що буде порушувати презумпцію їх правомірності (стаття 204 ЦК України). Таким чином, на розгляд Великої Палати Верховного Суду в цій справі передані питання, які на стадії виконання судового рішення при розгляді заяви про заміну стягувача правонаступником не становлять виключної правової проблеми, і можуть бути вирішені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду як належним судом. 
 
Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені заявником аргументи в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України не містять виключної правової проблеми і не свідчать про необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а тому в задоволенні клопотання необхідно відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
В задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Шульги Андрія В`ячеславовича про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Шульги Андрія В`ячеславовича задовольнити частково.
 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. А. Стрільчук  	
 	М. Ю. Тітов