ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" жовтня 2020 р.           Справа№ 910/4430/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дідиченко  М.А.
суддів:            Пашкіної С.А. 
          Кропивної Л.В. 
 
при секретарі:          Пересенчук Я.Д.

за участю представників сторін:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: Компанець Н.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"
на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2020 року 
у справі №910/4430/20 (суддя Сівакова В.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічне підприємство "Трансінвест" 
до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"
про стягнення 260 578,43 грн.

В  С  Т  А  Н  О  В  И  В:

Короткий зміст позовних вимог

Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-технічне підприємство "Трансінвест" подано позовну заяву до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" про стягнення 260 578,43 грн.
В обґрунтування вимог позивач зазначає, що між сторонами було укладено договір поставки № ЦЗВ-03-06718-01 від 01.10.2018, на підставі якого позивачем здійснено відвантаження продукції, що підтверджується видатковими накладними. Враховуючи те, що відповідачем не було належним чином виконано взяті на себе зобов`язання за договором по своєчасній оплаті продукції, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 260 578,43 грн, з яких 148 593,90 грн пені та 111 984,53 грн - 3% річних.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.06.2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічне підприємство "Трансінвест" 73 971 грн 10 коп. пені, 37 512 грн 98 коп. - 3% річних, 2 781 грн 83 коп. витрат по сплаті судового збору, 23.000 грн 00 коп. на професійну правничу допомогу.
В іншій частині в позову відмовлено.
В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за отриману продукцію не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання. В той же час, суд першої інстанції не погодився із здійсненим позивачем розрахунком пені та 3 % річних та здійснив власний розрахунок.
Також, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 50%.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2020 року у справі №910/4430/20 в частині стягнення 3 % річних, пені та витрат на правову допомогу та ухвалити нове рішення у цій частині, яким відмовити у стягненні 37 512,98 грн. 3 % річних, 73 971,10 грн. пені та 23 000,00 грн. витрат на правову допомогу.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на виконання умов договору дійсно було поставлено продукцію на загальну суму 5  558  558,40 грн., але з огляду на ряд об`єктивних та поважних причин, кошти відповідачем були сплачені з незначним порушенням строку. Апелянт посилається на скрутне фінансове становище товариства, яке пов`язане із ростом інфляції, дорожчанням записних частин та матеріалів і ведення на усій території України карантину. За твердженням апелянта, позивачем не було надано жодних доказів спричинення йому матеріальної або будь-якої іншої шкоди внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань по оплаті. Також апелянт не погоджується із розміром витрат на правову допомогу адвоката, оскільки він є неспіврозмірним із складністю справи та наданими адвокатам послугами.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/4430/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча суддя; судді - Кропивна Л.В., Пашкіна С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2020 (з урахуванням ухвали від 11.09.2020 про виправлення описки) відкрито апеляційне провадження у справі № 910/4430/20 та призначено до розгляду на 19.10.2020 року о 16:30.

Позиції учасників справи

18.08.2020 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Явка представників сторін

Представник позивача у судове засідання 19.10.2020 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи вказана особа повідомлялась належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Оскільки позивач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи міститься відзив на апеляційну скаргу, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Північний апеляційний господарський суд дійшов до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 19.10.2020 за відсутності представників позивача.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.10.2018 між Філією "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-технічне підприємство "Трансінвест" (постачальник, позивач) було укладено договір поставки № ЦЗВ-03-06718-01 (далі - договір).
Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язується поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.
Згідно з п. 1.2 договору продукцією є: частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу, обладнання для контролю залізничного руху (запасні частини до пасажирських вагонів).
Відповідно до п. 4.3 договору загальна сума даного договору на момент його підписання становить 7  609 857,60 грн.
Згідно з п. 5.2 договору поставка продукції проводиться партіями протягом терміну дії договору, тільки після письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності замовника до прийому продукції. Відповідальність за достовірність інформації, яка вказується у рознарядці, несе замовник.
Рознарядка надається постачальнику в оригіналі шляхом направлення засобами поштового зв`язку (Укрпошта) цінного листа з описом вкладення та/або направлення сканкопії рознарядки електронним листом із застосуванням електронної пошти (E-mail).
Сторони погоджують, що рознарядка вважається отриманою постачальником з дня її відправлення замовником засобами поштового зв`язку (Укрпошта) та/або електронною поштою (E-mail).
Кожна партія продукції постачається протягом 30-ти (тридцяти) календарних днів з дати письмової рознарядки замовника, якщо інше не вказано у рознарядці.
Матеріальні витрати, що виникли при поверненні продукції, яка не була письмово заявлена, покладаються на постачальника.
Замовник не несе відповідальності за ненадання рознарядок (надання не в повному обсязі), якщо це є наслідком зміни планів постачання та фінансування замовника.
За необхідності, рознарядка може бути відкоригована замовником, про що обов`язково повідомляється постачальнику.
Відповідно до п. 5.3 договору датою поставки продукції вважається дата приймання цієї продукції замовником у відділі матеріальних ресурсів м. Фастів філії "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця", Київська обл., м. Фастів, вул. Шевченко, 48, що підтверджується належно оформленою видатковою накладною, довіреністю або актом прийому-передачі.
Згідно з п. 6.1 договору оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 10-ти (десяти) банківських днів з дати оформлення та реєстрації податкової накладної, у відповідності до вимог чинного законодавства України та у відповідності до рахунку-фактури на поставлену партію продукції, обумовлену згідно п. 5.2.
Згідно з п. 13.7 договору термін дії даного договору встановлюється з моменту його підписання сторонами до 31.12.2018. Проте в частині оплати - до повного виконання сторонами зобов`язань та в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника - до повного виконання.
Додатковою угодою № 1 від 28.12.2018 внесено зміни до договору, зокрема змінено замовника на Філію "Центр забезпечення виробництва" Акціонерного товариства "Українська залізниця"; внесено зміни до п. 4.3 договору та визначено суму договору,що становить 9.120.225,60 грн.
З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар загальною вартістю 5 558 558,40 грн, що підтверджується видатковими накладними: № 186 від 02.11.2018 на суму 2 720 322,60 грн, № 45 від 27.02.2019 на суму 1 907 165,40 грн, № 46 від 27.02.2019 на суму 478 548,00 грн, № 73 від 29.03.2019 на суму 174 307,20 грн, № 147 від 03.07.2019 на суму 278 215,20 грн.
З матеріалів справи вбачається, що податкова накладна № 2 від 02.11.2018 на суму 2  720 322,60 грн за видатковою накладною № 186 від 02.11.2018 зареєстрована в податковій службі 22.11.2018, податкова накладна № 27 від 27.02.2019 на суму 1  907 165,40 грн за видатковою накладною № 45 від 27.02.2019 зареєстрована в податковій службі 13.03.2019, податкова накладна № 28 від 27.02.2019 на суму 478 548,00 грн за видатковою накладною № 46 від 27.02.2019 зареєстрована в податковій службі 13.03.2019, податкова накладна № 19 від 29.03.2019 на суму 174 307,20 грн за видатковою накладною № 73 від 29.03.2019 зареєстрована в податковій службі 08.04.2019, податкова накладна № 2 від 03.07.2019 на суму 278 215,20 грн за видатковою накладною № 147 від 03.07.2019 зареєстрована в податковій службі 08.07.2019. 
В той же час, відповідачем в порушення умов договору оплату було здійснено із простроченням платежу, а саме за накладною № 186 від 02.11.2018 здійснено оплату 31.01.2019 в сумі 2  270 322,60 грн, за накладною № 45 від 27.02.2019 здійснено оплату 27.06.2019 в сумі 1  192 856,70 грн та 07.08.2019 в сумі 714 308,70 грн, за накладною № 46 від 27.02.2019 здійснено оплату 07.08.2019 в сумі 478 548,00 грн, за накладною № 73 від 29.03.2019 здійснено оплату 23.07.2019 в сумі 87 153,60 грн та 21.08.2019 в сумі 87 153,60 грн, за накладною № 147 від 03.07.2019 здійснено оплату 17.10.2019 в сумі 278 215,20 грн.
Враховуючи, що відповідачем було порушено строки оплати поставленого товару, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 148 593,90 грн пені та 111 984,53 грн - 3% річних.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов`язків. 
Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, з урахуванням п. 6.1 договору відповідач мав здійснити оплату за поставлену продукцію: 
згідно видаткової накладних № 186 від 02.11.2018 до 06.12.2018 включно, 
згідно видаткових накладних № 45 від 27.02.2019, № 46 від 27.02.2019 до 27.03.2019 включно, 
згідно видаткової накладної № 73 від 29.03.2019 до 22.04.2019 включно,
згідно видаткової накладної № 147 від 03.07.2019 до 22.07.2019 включно.
Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснено оплату поставленої продукції в загальному розмірі 5  558 558,40 грн наступним чином:
за накладною № 186 від 02.11.2018 здійснено оплату 31.01.2019 в сумі 2 270 322,60 грн,
за накладною № 45 від 27.02.2019 здійснено оплату 27.06.2019 в сумі 1 192 856,70 грн та 07.08.2019 в сумі 714 308,70 грн,
за накладною № 46 від 27.02.2019 здійснено оплату 07.08.2019 в сумі 478 548,00 грн,
за накладною № 73 від 29.03.2019 здійснено оплату 23.07.2019 в сумі 87 153,60 грн та 21.08.2019 в сумі 87 153,60 грн,
за накладною № 147 від 03.07.2019 здійснено оплату 17.10.2019 в сумі 278 215,20 грн.
Даних обставин відповідач не заперечує.
Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 610 та частина 1 статті 612 ЦК України).
Положеннями статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 
Пунктом 10.6 договору передбачено, що в разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію, замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченої продукції за кожен день прострочення. При розрахунку пені постачальник враховує умови п. 6.5 даного договору, якщо випадки несвоєчасного постачання продукції мали місце.
В п. 6.5 договору передбачено, що у разі прострочення постачальником термінів постачання продукції, термін оплати за дану продукцію збільшується за кожний календарний день прострочення постачання продукції на 1 банківський день відповідно. Термін прострочення є різниця календарних днів між датою планового прибуття на умовах згідно з п. 5.2 договору.
Відповідачем доказів в підтвердження існування обставин, що визначені в п. 6.5 договору не подано.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок пені погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час розрахунку позивачем невірно визначено періоди прострочення виконання зобов`язань.
А тому, відповідно до вірно здійсненого судом першої інстанції розрахунку за загальний період з 28.03.2019 по 16.10.2019 по кожній накладній окремо, пеня становить 147 942,19 грн.
В той же час, відповідачем у суді першої інстанції було заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.
В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначив, що відповідно до концепції Державної цільової програми реформування залізничного транспорту залізничний транспорт є однією з базових галузей економіки. Стабільне та ефективне функціонування залізничного транспорту є необхідною умовою для забезпечення обороноздатності, національної безпеки і цілісності держави, підвищення рівня життя населення, а тому рішення у даній справі буде мати сильний об`єктивний вплив на інтереси суспільства в цілому.
Також відповідач наголошував на тому, що при стягненні штрафних санкцій будуть порушені майнові та інші інтереси відповідача, зокрема економічні: забезпечення безперебійного, належного функціонування залізниць та підприємств залізничної галузі України, а також соціальні: виплата заробітної плати працівникам підприємства, безперебійне перевезення пасажирів тощо.
За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
За частинами першою та другою  статті 217 ГК України  господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. 
За умовами ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Водночас, слід зазначити, що згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України за рішенням суду розмір штрафу та пені може бути зменшений у виняткових випадках, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Колегія суддів відзначає, що якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. 
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. 
Зі змісту наведених норм слідує, що при вирішенні питання про зменшення неустойки, суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов`язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін.
А тому, оцінивши інтереси обох сторін та суспільно-економічне значення діяльності відповідача, ступінь виконання зобов`язання, дотримуючись справедливого балансу прав та інтересів позивача та відповідача у даному спорі, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи обмеження судом першої інстанції розміру суми пені на 50 %, а саме до 73 971,10 грн.
Апелянтом не наведено інших підстав для зменшення розміру пені.
Зокрема апелянтом не зазначено, до якого розміру пені він просить суд зменшити їх, а виходячи із доводів апеляційної скарги він просить суд взагалі його звільнити від такої відповідальності, що не узгоджується з нормами ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України.
Стосовно позивних вимог в частині стягнення 3 % річних, колегія суддів вважає за можливе зазначити про наступне.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем здійснено нарахування 3% річних в сумі 86 528,60 грн на суму боргу 2  720 322,00 грн за період з 09.01.2018 по 30.01.2019 та в сумі 2.080,00 грн на суму боргу 278 215,00 грн за період з 18.07.2019 по 16.10.2019.
В той же час, поставка продукції на вказану суму здійснена згідно видаткової накладної № 186 яка датована 02.11.2018 та початком прострочення виходячи з моменту реєстрації податкової накладної № 2 від 02.11.2018 є 07.12.2018, а не 09.01.2018. Також, за видатковою накладною № 147 від 03.07.2019 початком прострочення є 23.07.2019, а не 18.07.2019. 
А тому, відповідно до вірно здійсненого судом розрахунку 3 % річних за загальний період з 07.12.2018 по 16.10.2019 по кожній видатковій накладній окремо, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 37 512,98 грн 3 % річних.
Також, судом першої інстанції було стягнуто з відповідача 23.000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ). 
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу. 
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України). 
Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).
Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
В той же час, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. 
У частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. 
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
На підтвердження понесення витрат на правову позивачем долучено матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги № 01-39270330-19 від 05.08.2019, додаток № 7 до договору, ордер на надання правничої (правової) допомоги № 1029219 від 24.03.2020, виданий на ім`я адвоката Карташової К.І., акти надання правової допомоги (послуг) № 048 від 23.04.2020, № 52 від 18.05.2020, платіжні доручення № 5 від 23.04.2020 на суму 18  000,00 грн., № 35 від 18.05.2020 на суму 5  000,00 грн.
Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем доведено належними доказами понесення витрат на  правничу допомогу адвоката за розгляд справи в суді апеляційної інстанції на суму 23  000,00 грн.
Натомість, відповідачем не доведено не співмірності розміру витрат позивача на оплату послуг адвоката за розгляд справи у суді першої інстанції.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 23  000,00 грн.
Крім того, у суді апеляційної інстанції позивачем було подано заяву, в якій останній просив покласти на відповідача 7  500,00 грн. витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у зв`язку переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
На підтвердження понесення витрат на правову позивачем долучено матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги № 01-39270330-19 від 05.08.2019, додаток № 7/1 до договору, ордер на надання правничої (правової) допомоги № 1019760 від 10.08.2020, виданий на ім`я адвоката Зарицького А.Д., акт надання правової допомоги (послуг) № 065 від 10.08.2020, платіжне доручення № 19 від 11.08.2020 на суму 15  000,00 грн.
Зокрема, згідно з актом № 065 надання послуг адвокат Зарицький А.Д. надав, а клієнт отримав юридичні послуги (правову допомогу):
- правова допомога із здійснення аналізу апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва», поданої по справі № 910/4430/20;
- підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу АТ Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва», поданої по справі № 910/4430/20.
Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем доведено належними доказами понесення витрати на правничу допомогу адвоката за розгляд справи в суді апеляційної інстанції на суму 7  500,00 грн.
В той же час, відповідачем не доведено не співмірності розміру витрат позивача на оплату послуг адвоката за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
А тому, враховуючи наявність доказів фактичного перерахування коштів адвокату на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, колегія суддів дійшла до висновку, що у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача на професійну правову допомогу у суді апеляційної інстанції покладаються на відповідача у сумі 7  500,00 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2020 у справі № 910/4430/20 в частині задоволених позовних вимог про стягнення пені та 3 % річних відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.
Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника. 
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П  О  С  Т  А  Н  О  В  И  В  :
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2020 у справі № 910/4430/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2020 у справі № 910/4430/20 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця (Тверська), 5, код ЄДРПОУ 40075815) в особі філії "Центр забезпечення виробництва" (03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 11/15, код ЄДРПОУ 40081347) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічне підприємство "Трансінвест" (04114, м. Київ, вул. Пріорська, 21, код ЄДРПОУ 39270330) 7  500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
5. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.
6. Матеріали справи № 910/4430/20 повернути до місцевого господарського суду.
         
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 26.10.2020

Головуючий суддя                                                            М.А. Дідиченко 

Судді                                                                                С.А. Пашкіна

                                                                                Л.В. Кропивна