ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 р.	Справа № 520/6490/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання  Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Бадюков Ю.В.) від 22.06.2020 року (повний текст рішення складено 22.06.20 року) по справі № 520/6490/2020
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати Рішення відділу призначення та перерахунку пенсії № 7 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 30.04.2020 року про відмову у перерахунку пенсії позивачу з урахуванням іншого періоду заробітної плати до липня 2000 року згідно довідки № 154 від 29.05.1996 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести позивачу з 13.04.2019 року перерахунок пенсії з урахуванням іншого періоду заробітної плати до липня 2000 року згідно довідки № 154 від 29.05.1996 року та провести відповідні виплати з урахуванням сплачених раніше сум пенсії;
- стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що приймаючи оскаржуване рішення про відмову у перерахунку пенсії відповідач вказав ті ж самі підстави, на які він посилався в скасованих судом Рішеннях від 19.07.2019 року та від 19.09.2019 року про відмову в перерахунку пенсії. Вказує, що такий спосіб захисту порушених прав як зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про перерахунок пенсії з урахуванням іншого періоду заробітної плати до липня 2000 року не був ефективним, оскільки ефективним способом захисту порушених прав є такий спосіб, що призводить до потрібних результатів, забезпечує поновлення порушеного права. Проте поновлення порушеного права позивача не відбулося, у зв`язку з чим просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано Рішення відділу призначення та перерахунку пенсії № 7 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 30.04.2020 року про відмову у перерахунку пенсії позивачу з урахуванням іншого періоду заробітної плати до липня 2000 року згідно довідки № 154 від 29.05.1996 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести позивачу з 13.04.2019 року перерахунок пенсії з урахуванням іншого періоду заробітної плати до липня 2000 року згідно довідки № 154 від 29.05.1996 року та провести відповідні виплати з урахуванням сплачених раніше сум пенсії.
Стягнуто на користь позивача судові витрати в загальному розмірі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
Відповідач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, що оскаржуване рішення про відмову позивачу у проведенні  перерахунку пенсії є законним та обґрунтованим, оскільки надана позивачем довідка не відповідає вимогами діючого законодавства щодо вказання в ній інформації про включення або невключення в заробітну плату після 01.01.1992 року північної надбавки та районних коефіцієнтів. При цьому, наданий позивачем витяг з наказу №35 від 02.09.1991 року не може враховуватися при перерахунку пенсії оскільки виданий з порушеннями, а саме - виданий в формі довідки. Витяг з наказу повинен засвідчуватися відділом кадрів з відміткою “Згідно з оригіналом” та не містити кутового штампу. Наданий витяг підписаний особою, яка станом на день його засвідчення 24.05.1996 року не займала посади директора, оскільки з 27.10.1993 року по 24.05.1996 року директором Державного підприємства Уралець” був позивач та  24.05.1996 року - день звільнення є робочим днем, він ще повинен був підписувати як директор, а не ОСОБА_2 і вказаний витяг з наказу №35 від 02.09.1991 року який містить 3 пункти, але до матеріалів суду надано копію наказу №35 від 02.09.1991 року який містить 6 пунктів, тобто вказані витяги з одного і того ж наказу містять різні пункти які різняться за текстом, що також викликає сумніви в достовірності вказаного витягу.При підготовці документів для подачі заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 не міг вказати адресу за якою знаходилося Державне підприємства “Уралець” директором якого він був з 27.10.1993 року по 24.05.1996 року, в даних інтернету теж відсутнє вказане підприємство, а значилася адреса архівного відділу м. Нягань, тому управлінням було надано запит від 18.03.2019 вих. №2205-02/50 на підтвердження дійсності даних, вказаних в довідці № 154 від 29.05.1996 р., виданої Державним підприємством ” Уралець” м. Нягань, на який 16.05.2019 отримано відповідь про те, що документи по вказаному підприємству в архів не надходили. Заяви про надання допомоги в отриманні довідки встановленого зразка та адреси на яку необхідно надіслати запити від ОСОБА_1 не надходило. Вказані обставини слугували підставою для відмови позивачу у здійсненні перерахунку пенсії.
Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Під час розгляду справи відповідачем додатково надано письмові пояснення, в яких вказано про отримання відповіді від Державної установи Управління Пенсійного фонду РФ в м.Нягані Ханти-мансійського автономного округу – Югри про неможливість витребування довідки про стаж та заробітну плату позивача за період з 30.08.1991 року по 24.05.1996 року в ДП «Уралець» треста «Приуралнафтогазбуд» м.Нягань Тюменської області у зв`язку з тим, що вказана організація не була зареєстрована в УПФР м Нягань. На думку скаржника, вказані обставини додатково свідчать, що довідка про заробітну плату №154 від 29.05.1196 року та витяг з наказу №35 від 02.09.1991 року не можуть враховуватись для призначення пенсії позивачу, оскільки видані з порушенням чинного на день видачі законодавства та містять неправдиві дані та виправлення, що є підставою перевірки правомірності її видачі – тобто підтвердження первинними документами.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Позивач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили відмовити в її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач 11.07.2019 року позивач звернувся до відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №7 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо перерахунку пенсії з урахуванням іншого періоду заробітної плати до липня 2000 року згідно довідок №154 від 29.05.1996 року та № Х-16 від 25.06.2019 року.
Рішеннями відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №7 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19.07.2019 року позивачу відмовлено в проведенні перерахунку пенсії з урахуванням іншого періоду заробітної плати до липня 2000 року згідно довідки №154 від 29.05.1996 року.
10.09.2019 року позивач звернувся з заявою до відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №7 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо перерахунку пенсії з урахуванням іншого періоду заробітної плати до липня 2000 року згідно довідки №154 від 29.05.1996 року, додавши до заяви виписку з наказу №35 від 02.09.1991 року та довідку №154 від 29.05.1996 року, яка видана Державним підприємством ”Уралець” м. Нягань Тюменьської області Російської Федерації, щодо нарахування заробітної плати за період роботи з вересня 1991 року по травень 1996 року.
Рішеннями відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №7 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19.09.2019 року позивачу відмовлено в проведенні перерахунку пенсії з урахуванням іншого періоду заробітної плати до липня 2000 року згідно довідки №154 від 29.05.1996 року.
Не погоджуючись із правомірністю вищевказаних рішень, позивач звернувся до суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 по справі №520/10816/19 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2020 року  апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 року по справі №520/10816/19 скасовано. Прийнято нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19.07.2019 року та від 19.09.2019 року щодо відмови в перерахунку ОСОБА_1 з 13.04.2019 пенсії з урахуванням іншого періоду заробітної плати до липня 2000 року згідно довідки № 154 від 29.05.1996. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 про перерахунок з 13.04.2019 року пенсії з урахуванням іншого періоду заробітної плати до липня 2000 року згідно довідки № 154 від 29.05.1996 року, з урахуванням висновків суду по даній справі. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2020 року, відділом з питань перерахунків пенсій №7 управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ в Харківській області прийнято рішення від 30.04.2020 року, яким відмовлено ОСОБА_1 в проведенні перерахунку пенсії з урахуванням іншого періоду заробітної плати до липня 2000 року згідно довідки №154 від 29.05.1996р. по заяві №1201/222 від 23.04.2020 року.
В обґрунтування прийнятого рішення зазначено, що у довідці про заробітну плату №154 від 29.05.1996 року відсутня інформація чи суми заробітної плати вказані з урахуванням (чи без урахування) північної надбавки та районного коефіцієнту, крім того відсутня інформація місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам. 08.08.2019 року (вих. №1994/03.11-20), 20.12.2019 року (вих. №5619/03.11-20) та 23.03.2020 року (вих. №2000-0312-8/8533) управлінням надано запити до Пенсійного фонду Російської Федерації щодо проведення зустрічної перевірки щодо правильності видачі Державним підприємством  "Уралець” м. НяганьТюменьської області довідки про заробітну плату №154 від 29.05.1996 р. Станом на 30.04.2020 року акту не отримано.Враховуючи вищезазначене довідку про заробітну плату №154 від 29.05.1996р. видану Державним підприємством ”Уралець” м. Нягань Тюменської області Російської Федерації за період з вересня 1991 року по травень 1996 року неможливо взяти до розрахунку заробітної плати.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Задовольнивши позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що правові підстави для відмови позивачу у проведенні перерахунку пенсії, які були покладені в основу прийнятого рішення, є необґрунтованими, в зв`язку з чим, вищевказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню у судовому порядку. При цьому, оскільки відповідач розглянув заяву позивача по суті та за її розглядом прийняв рішення про відмову у проведенні перерахунку пенсії з підстав, які повторно визнані судом необґрунтованими та такими, що не можуть бути застосовані у даних правовідносинах, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача у судовому порядку провести позивачу з 13.04.2019 року перерахунок пенсії з урахуванням іншого періоду заробітної плати до липня 2000 року згідно довідки № 154 від 29.05.1996 року та провести відповідні виплати з урахуванням сплачених раніше сум пенсії.
Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Гарантії конституційного права людини на соціальний захист розвинено в положеннях Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон України № 1058-IV) та Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон України № 1788-XII).
Згідно зі статтею 41 Закону України № 1058-ІV (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються:
1) суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно із цим Законом були фактично обчислені та сплачені страхові внески до Пенсійного фонду в межах встановленої законодавством максимальної величини заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески;
2) суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення”, і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум;
3) суми заробітної плати (доходу), визначені виходячи із здійсненої застрахованою особою доплати, передбаченої частиною третьою статті 24 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 66 Закону України № 1788-XII, до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України “Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування” нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).
Частиною третьою статті 2 Закону України “Про оплату праці” визначено, що до структури оплати праці відносить “інші заохочувальні та компенсаційні виплати”. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
За змісту вищевказаної статті Закону, додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Поряд з цим, північна надбавка чинним законодавством України не передбачена, а тому зазначена надбавка не може вважатись додатковою заробітною платою.
Таким чином, аналіз норм чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства дозволяє стверджувати, що зазначеними вище нормами не передбачено право осіб на врахування до заробітку, з якого обчислюється пенсія, північної надбавки, яку отримували особи під час роботи в районах Крайньої Півночі. Факт сплати роботодавцем позивача страхових внесків з вказаних сум виплаченої надбавки в даному випадку значення для вирішення спору не має.
Зазначені висновки відповідають позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі №345/4049/16-а.
Стаття 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 (далі - Угода) закріплює принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 3 Угоди також передбачено, що всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.
Статтею 3 Тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі, та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення від 15 січня 1993 року передбачено, що при призначенні пенсії у відповідності із статтею 1 цієї Тимчасової Угоди на території України, компетентні органи Російської Федерації відшкодують витрати на виплату цієї пенсії у тій її частині, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, починаючи з 1 січня 1991 року. У цьому випадку частина пенсії, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого у районах Крайньої Півночі або у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, обчислюється за нормами законодавства Російської Федерації.
Відповідно до положень статті 14 Федерального закону Російської Федерації “Про трудові пенсії в Російській Федерації” від 17 грудня 2001 року № 173-ФЗ фіксований базовий розмір страхової частини трудової пенсії по старості особам, які проживають в районах Крайньої Півночі і прирівняних до них місцевостях, збільшується на відповідний районний коефіцієнт, який встановлюється Урядом Російської Федерації залежно від району (місцевості) проживання, на весь період проживання зазначених осіб у цих районах (місцевостях). При переїзді громадян на нове місце проживання в інші райони Крайньої Півночі і прирівняні до них місцевості, в яких встановлено інші районні коефіцієнти, фіксований базовий розмір страхової частини трудової пенсії по старості визначається з урахуванням розміру районного коефіцієнта за новим місцем проживання.
При виїзді громадян за межі районів Крайньої Півночі і прирівняних до них місцевостей на нове місце проживання фіксований базовий розмір страхової частини трудової пенсії по старості визначається відповідно до пунктів 2 - 5 цієї статті (тобто без урахування районного коефіцієнта).
Аналогічні положення закріплені і в частині третій ст. 96 Закону СРСР “Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР” від 15.05.1990 №1480-І, відповідно до якої при вибутті осіб, які проживають у районах, де до заробітної плати встановлено районні коефіцієнти, за межі районів Крайньої Півночі чи прирівняних до них районів, у райони, де коефіцієнт до заробітної плати не встановлено, пенсія за їх вибором обчислюється в такому ж порядку, але з виключенням з фактичного заробітку виплат за районними коефіцієнтами, або із заробітку, обчисленого відповідно до статей 76 та 78 цього Закону.
При цьому, ні Законом № 1058-IV, ні Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII “Про пенсійне забезпечення” не передбачено включення в заробітну плату північної надбавки та районного коефіцієнту.
Відповідно до статті 40 Закону України № 1058-IV, для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв. Відповідно підпункту 3 пункту 2.1 Розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України ”Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого Постановою № 22-1 від 25.11.2005 (зі змінами) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 27.12.2005 за №1566/11846, для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 1 липня 2000 року.
За бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату по 30 червня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам. Особи, яким пенсія призначається відповідно до міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення, надають документи про стаж, визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу, та довідки згідно з додатком 1 цього Порядку.
Обчислення розміру пенсії із заробітної плати з урахуванням районних коефіцієнтів проводиться за періоди роботи на Крайній Півночі та місцевостях, прирівняних до них, до 01.01.1992, так як прийнятим Законом СРСР ”Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР” з 01.01.1992 було передбачено, що в разі виїзду особи за межі Крайньої Півночі чи місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, обчислення заробітної плати, із якої призначаються пенсії, проводиться із виключенням цих сум.
Як було встановлено під час розгляду справи, фактичною підставою для відмови позивачу у проведенні перерахунку пенсії слугували висновки відповідача про те, що довідки про заробітну плату за період роботи по 31.12.1991 року повинні видаватися з урахуванням північної надбавки та районного коефіцієнту, а з 01.01.1992 року без урахування північної надбавки та районного коефіцієнту, про що повинно бути зазначено у довідці. У довідці, наданій позивачем, відсутня інформація про те, чи суми заробітної плати вказані з урахуванням або без урахування північної надбавки та районного коефіцієнту, крім того, відсутня інформація місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності та змісту довідки первинними документами. 
Згідно ст. 101 Закону України № 1788-XII, органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.
Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (ч. 3 ст. 44 Закону України № 1058-IV).
Виходячи із системного аналізу вищевказаних правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що у випадку наявності сумнівів з приводу наданих позивачем довідок, відповідач не був позбавлений встановленого законом права вчинити відповідні дії щодо проведення їх перевірки.
Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку довідки особи не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 25.09.2018 року у справі № 242/65/17, від 24.04.2019 року у справі №242/3391/17 та від 29.04.2020 року у справі № 423/1418/17.
Натомість, надані відповідачем копії запитів від 08.08.2019 року №1994/03.11-20 та  повторних запитів від 20.12.2019 року №5619/03-.11-20, від 23.03.2020 року №2000-0312-8/8533 не можуть бути прийняті судом в якості доказів на підтвердження правомірності оскаржуваного рішення, оскільки відповідачем не було надано доказів на підтвердження факту їх направлення та отримання адресатом.При цьому, з наданої відповідачем копії повторного запиту взагалі не вбачається можливим  встановити ані його дату, ані його вихідний номер (а.с.49-50). 
Крім того, згідно наданої відповідачем копії фіскального чеку АТ «Укрпошта» (а.с. 51) вбачається, що поштову кореспонденції направлено 12.05.2020 року, тобто вже після прийняття оскаржуваного рішення про відмову позивачу у перерахунку пенсії.
Відповідно до ч.2  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно ч. 2  ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.2  ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Перевіряючи рішення відповідача на відповідність критеріям визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що правові підстави для відмови позивачу у проведенні перерахунку пенсії, які були покладені в основу прийнятих рішень, є необґрунтованими, в зв`язку з чим, вищевказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню у судовому порядку.
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника під час апеляційного розгляду справи, як підставу правомірності оскаржуваного рішення, на відповідь Державної установи Управління Пенсійного фонду РФ в м. Нягані Ханти-Мансійського автономного округу – Югри від 03.06.2020 року №175738/20-16, оскільки вказані підстави не були покладені в основу оскаржуваного рішення про відмову позивачу у перерахунку пенсії, а тому не можуть бути предметом судового розгляду по даній справі. 
При цьому, оскільки у вказаній відповіді зазначено, що вона надана на запит відповідача від 12.05.2020 року, колегія суддів дійшла висновку, що скаржник не довів, що ним було вжито всіх можливих заходів для його отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вона не були отримана з незалежних від нього причин, оскільки відповідний запит направлено вже після прийняття оскаржуваного рішення про відмову позивачу у перерахунку пенсії.
Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
Колегія суддів зазначає, що застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив в його задоволенні.В такому разі, суд під час перевірки підстав прийняття рішення, перевіряє конкретні підстави відмови. У разі визнання незаконності підстав, що стали причиною прийняття рішення про відмову у перерахунку пенсії, доцільним способом захисту є власне зобов`язання уповноваженого суб`єкта прийняти конкретне рішення, а не зобов`язання повторно розглянути заяву.
На підставі вищевикладеного, оскільки відповідач розглянув заяву позивача по суті та за її розглядом прийняв рішення про відмову у проведенні перерахунку пенсії з підстав, які повторно визнані судом необґрунтованими та такими, що не можуть бути застосовані у даних правовідносинах, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача провести позивачу з 13.04.2019 року перерахунок пенсії з урахуванням іншого періоду заробітної плати до липня 2000 року згідно довідки № 154 від 29.05.1996 року та провести відповідні виплати з урахуванням сплачених раніше сум пенсії.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (№ 65518/01; пункт 89), “Проніна проти України” (№ 63566/00; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 року по справі №520/6490/2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено  17.12.2020 року