УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
8 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 212/5444/19
провадження № 51-4783 ск 20
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі – Суд) у складі:
головуючої              ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянула матеріали провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 7 липня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року щодо
ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Михайлівка Апостолівського району Дніпропетровської області та жителя 
АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК). 
 
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 7 липня 2020 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_5 було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Вирішено цивільний позов, питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Суд визнав  ОСОБА_5  винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.
Як установив суд, 16 травня 2019 року близько 07:40  ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «Daewoo Lanos» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухався по вул. Миколи Світальського у м. Кривому Розів напрямку м-на Індустріальний. При цьому він усупереч пунктам 1.3, 1.5, 2.3 (б), 14.6 (в) та 18.4 Правил дорожнього руху, наблизившись до нерегульованого пішохідного переходу та виявивши в нерухомому положенні автобус, не переконався в безпечності обгону й здійснив його з подальшим виїздом на зустрічну смугу руху, внаслідок чого допустив наїзд на пішохідному переході на ОСОБА_6 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) потерпіла отримала тяжких тілесних ушкоджень, від яких померла.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить змінити на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), судові рішення щодо ОСОБА_5 , пом`якшити останньому покарання, застосувавши інститут умовного звільнення. Суть доводів скаржниці зводиться до того, що місцевий суд усупереч приписам статей 50, 65 КК не врахував усіх установлених у справі пом`якшуючих обставин та позитивних даних про особу винного, а тому призначив засудженому явно несправедливий захід примусу, що належить відбувати реально. На думку захисника, апеляційний суд не зважив на допущені порушення, їх не усунув й постановив ухвалу, яка не відповідає ст. 419 КПК. Крім того, захисник указує як на істотне порушення вимог зазначеного Кодексу те, що в оспорюваному вироку зазначено про початок обчислення строку відбуття покарання з моменту набрання цим рішенням законної сили. Вважає, що суд мав обчислювати такий строк із моменту фактичного затримання особи.
Водночас необхідно зазначити, що у цьому провадженні вже звертався з касаційною скаргою засуджений ОСОБА_5 . У ній він також порушував питання про зміну судових рішень стосовно нього через суворість призначеного покарання, що належить відбувати реально. Проте ухвалою Суду від 25 листопада 2020 року засудженому було відмовлено у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину проти безпеки руху та експлуатації транспорту, юридично-правова оцінка діяння за  ч. 2  ст. 286 ККу касаційній скарзі не оспорюються. 
Згідно зі статтями 50, 65 вказаного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
У розумінні ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, щоз урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим та досягнення мети заходу примусу без відбування засудженим покарання.
Виходячи зі змісту наданих копій судових рішень, судами нижчих інстанцій було додержано наведених норм права.
Зокрема, з копії вироку вбачається, що призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, врахував те, що засуджений вчинив тяжке кримінальне правопорушення з необережною формою вини, визнав свою провину та щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та частково відшкодував завдані збитки, і це було розцінено як пом`якшуючі обставини. Водночас обставин протилежного змісту суд не встановив.
Також суд зважив на те, що ОСОБА_5 вперше притягається до кримінальної відповідальності, працевлаштований, за місцем проживання позитивно характеризується та не перебуває на спеціальних обліках. Дослідивши наявні в справі фактичні дані, суд з`ясував, що на утриманні в засудженого осіб немає. 
Разом із цим суд не залишив без уваги думки потерпілих, котрі наполягали на суворому покаранні винуватцю ДТП, урахував конкретні обставини справи, зміст та обсяг допущених грубих порушень Правил дорожнього руху, наїзд у зоні пішохідного переходу на потерпілу й необоротні наслідки цього – смерть людини. 
З огляду на все це місцевий суд дійшов умотивованого висновку про неможливість досягти мети попередження нових кримінальних правопорушень й виправлення засудженого без ізоляції від суспільства і з додержанням принципу індивідуалізації призначив йому покарання, наближене до мінімальних меж санкції ч. 2 ст. 286 КК.
Окрім аргументів, раніше відображених у скарзі засудженого, нових суттєвих даних й обставин, які би доводили неправильність висновків суду першої інстанції в поданій захисником касаційній скарзі не міститься.
Отже, правових підстав вважати обраний ОСОБА_5 захід примусу явно несправедливим через суворість не вбачається, а посилання сторони захисту на протилежне є неспроможними.
Крім того, аналогічні за змістом доводи про надмірну суворість покарання та про наявність підстав для застосування інституту умовного звільнення були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належно розглянув апеляційну скаргу обвинуваченого і відмовив у її задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду не суперечить положенням статей 370, 419 КПК.
Доводи скаржниці про необхідність обчислення строку покарання з моменту затримання засудженого не можна вважати процесуально обґрунтованими, адже така позиція фактично погіршує становище  ОСОБА_5 та не узгоджується зі статтями 437, 438 вказаного Кодексу. Водночас захисник не врахувала, що порушене питання, пов`язане із виконанням вироку, може бути вирішено відповідно до  розділу VIII «Виконання судових рішень» КПК (ст. 539 цього Кодексу).
Посилання скаржниці на практику Верховного Суду не є слушними, адже висновки, викладені в зазначених стороною захисту рішеннях, ґрунтуються на обставинах справи та даних про особи винних, які є відмінними від тих, що встановлені у цьому кримінальному провадженні.
У касаційній скарзі захисника не міститься прийнятних й достатніх аргументів про допущення судами нижчих інстанційістотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкову зміну оспорюваних рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, отже, й необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження. 
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 7 липня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року щодо ОСОБА_5 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                           ОСОБА_3