Справа № 753/9461/19                                                    Головуючий 1 інстанція-Лужецька О.Р.
Провадження № 22-ц/824/11682/2020                             Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
15 жовтня 2020 року                                                                                     м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря              Вергелес О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживча, розірвання договору банківського вкладу та зобов`язання вчинити дії,-
 
в с т а н о в и в:
 
У травні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 03 грудня 2012 року між ним і ПАТ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDN80000731074092 (вклад «Універсальний»), за умовами якого він розмістив у банку вклад, остаточний залишок якого становить 38809 доларів США строком на один рік під 9,5 % річних. У зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим та м. Севастополя навесні 2014 року його рахунок було безпідставно заблоковано та припинено нарахуванням процентів. З метою повернення вкладу та нарахованих процентів, він неодноразово звертався до відповідача із вимогами про видачу коштів, які не були задоволені. Неможливість отримання належних йому коштів змусила позивача звернутися із позовом до суду.
Після уточнення позовних вимог просив розірвати договір банківського вкладу № SAMDN80000731074092 від 03 грудня 2012 року, укладений між ним і ПАТ КБ «ПриватБанк» та на підставі ч.3 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» усунути перешкоди у користуванні ним належними йому коштами, що були розміщені на умовах банківського вкладу № SAMDN НОМЕР_1 (вклад «Універсальний») від 03 грудня 2012 року, шляхом виплати належних останньому, включаючи вклад у розмірі 38809 доларів США та нараховані проценти, виходячи з процентної ставки - 9,5 % річних за період із 03 грудня 2012 року до дня набуття чинності рішенням у цій справі.
Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 08 липня 2020 року позов задоволено. Розірвано договір банківського вкладу № SAMDN80000731074092 від 03 грудня 2012 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 та зобов`язано ПАТ КБ
                                                                        -  2  -
«ПриватБанк» усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 коштами, що були розміщені ним у ПАТ КБ «ПриватБанк» на умовах договору банківського вкладу № SAMDN80000731074092 від 03 грудня 2012 року шляхом виплати ОСОБА_1 46109,77 доларів США, з яких 38809 доларів США - банківський вклад, 730,77 доларів США - проценти.
Не погоджуючись із рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог і в цій частині ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що позивач вже звертався до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення вкладу та процентівза депозитним договором № SAMDN80000731074092 від 03 грудня 2012 року (справа № 753/3632/16-ц), у задоволенні якого відмовлено. Законність судових рішень підтверджена постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у цій справі, а тому згідно ч.4 ст.82 ЦПК України має преюдиційне значення і повторний розгляд справи неможливий.Представник банку був позбавлений можливості ознайомитися із оригіналами договору та квитанцій, які були надані у судовому засіданні. Суд з порушенням положень п.2 ч.1 ст.49 ЦПК України прийняв та розглянув заяву позивача про уточнення позовних вимог, подану 18 травня 2020 року після закриття судом 26 лютого 2020 року підготовчого провадження. Суд помилково стягнув проценти, застосуваши  проценти на вимогу з моменту розірвання договору, однак рішення суду не містить ні кількості днів, ні формули, що позбавляє банк перевіритиправильність нарахування проценьтів. Суд не звернув уваги на відсутність договору банківського вкладу із підписом співробітника і печатки банку.
Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне та обгрунтоване рішення і правомірно  задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ПриватБанку є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
В суді апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Бригинець А.А. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Даринцького районного суду м.Києва як незаконне. 
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Троцюк О.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих
                                                                        -  3  -
правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Судом першої інстанції встановлено, що 03 грудня 2012 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Універсальний» № SAMDN80000731074092 строком на 366 днів, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у загальному розмірі 38809 доларів США з кінцевим строком вкладу 04 грудня 2013 року, а банк зобов`язався повернути вклад та сплатити проценти за користування коштами у розмірі 9,5 % річних. 
На виконання умов договору позивач вніс кошти до банку на депозитний рахунок № НОМЕР_2 , а саме: у грудні 2012 року вніс 20000 доларів США, у січні 2013 року - 18809 доларів США, що стверджується квитанціями.
Після 04 грудня 2013 року дія договору була продовжена.
Також судом встановлено, що у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим навесні 2014 року рахунок позивача було заблоковано та припинено нарахуванням процентів. З метою повернення вкладу та нарахованих процентів, він неодноразово звертався до відповідача із вимогами про видачу коштів, які не були задоволені.
Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд прийшов до висновків, що АТ КБ «Приватбанк» як сторона договору банківського вкладу (депозиту) не виконав обумовлених депозитним договором обов`язків і не повернув позивачу суму вкладу та процентів, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача як вкладникаі необхідність їх захисту шляхом зобовязання сплатити кошти.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону. 
Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Право мирно володіти своїм майном та неможливість позбавлення особи свого майнат інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права закріплені у статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч.1 ст.1058 ЦК України).
Договір банківського вкладу укладається в письмовій формі (ч.1 ст.1059 ЦК України).
У ч.3 ст.1060 ЦК України зазначено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
За таких обставин з огляду неповеренння банком позивачу суми банківського вкладу, суд вірно захистив його права як вкладника і власника грошових коштів та зобов`язав
                                                                        -  4  - 
виплатити суму вкладу у розмірі 38809 доларів США та належні за договором проценти.
Водночас, колегія суддів не може повністю погодитися із рішенням суду першої інстанції в частині вирішення вимоги про зобов`язання сплатити проценти.
05 грудня 2019 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, де просив зобов`язати банк виплати проценти у розмірі 9,5 % річних за період із 03 грудня 2012 року до дня набуття чинності рішенням у цій справі.
Визначаючи самостійно розмір процентів, який підлягає до сплати у сумі 7300 доларів США, суд вийшов за межі позовних вимог, порушивши ч.1 ст.13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи в межах заявлених особою вимог і на підставі поданих нею доказів. При цьому заява позивача про збільшення розміру позовних вимог і зобов`язання виплати процентів у розмірі 25807,98 доларів США, пред`явлена18 травня 2020 року з порушенням п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України як подана після закриття судом 26 лютого 2020 року підготовчого провадження, а відтак не прийнята судом до уваги і вірно не відображена судом у рішенні. Це по-перше.
По-друге, суд прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача процентів після одностороннього розірвання ним депозитного договору 12 серпня 2014 року, оскільки предметом позову є стягнення саме процентів за вкладом, а не інших процентів.
Окрім того, висновки суду в частині розірвання договорубанківського вкладу є непослідовними та суперечливими.
Так вирішуючи спір в цій частині, суд прийшов до вірних висновків про те, що договір є розірваним, оскільки 31 липня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача із письмовою заявою про невідкладене повернення вкладу.
Такі висновки суду відповідають п.5 договору (вклад «Універсальний» від 03 грудня 2012 року, який передбачає право вкладника та банку достроково розірвати цей договір, повідомивши про це один одному за два банківських дні до дати розірвання договору.
В той же час, незважаючи на свої висновки, суд ухвалив рішення про розірвання договору, який вже розірвано вкладником, що суперечить ст.651 ЦК України, яка передбачає можливість розірвання лише договору, строк дії якого у розумінні ст.631 ЦК України не закінчився.
Аналогічний висновок щодо можливості розірвання однією із сторін виключно чинного договору, тобто такого строк/термін дії якого не закінчився, сформульовано у цілому ряді постанов Верховного Суду, зокрема від 07 серпня 2018 року у справі № 910/7981/17 та від 18 листопада 2019 року у справі № 910/16750/18. 
За таких обставин, розірвання договору, строк дії якого закінчився є помилковим.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розірвання договору вкладу не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові у зв`язку із закінченням 12 серпня 2014 року строку дії договору вкладу згідно вимоги позивача, і відповідно відсутністю законних підстав для його розірвання.
                                                            -  5  -
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні коштами банківського вкладу підлягає зміні, оскільки виплата процентів за вкладом, обумовлених депозитним договором, можлива лише у межах строку його дії, який закінчився 12 серпня 2014 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач вже звертався до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення вкладу та процентів за депозитним договором № SAMDN80000731074092 від 03 грудня 2012 року (справа № 753/3632/16-ц), у задоволенні якого відмовлено, що згідно ч.4 ст.82 ЦПК України має преюдиційне значення і повторний розгляд справи неможливий необгрунтовані.
Закриття провадження згідно приписів п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України можливе лише у випадку, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору,  тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обгрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору (правові висновки Верховного Суду України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1133цс15 та у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-342цс15). 
У справі № 753/3632/16-ц та в даній справі різний предмет спору.
Окрім того, посилання скаржника на преюдиційність обставин, встановлених судовими рішеннями у справі № 753/3632/16-ц, які відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доведенню і є обов`язковими при розгляді даної справи, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
При розгляді цивільної справи № 753/3632/16-ц, скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, Апеляційний суд м.Києва мотивував своє рішення від 10 листопада 2016 року тим, що позивачем на підтвердження укладення договорів банківських вкладів надано лише ксерокопії заяви та квитанції, і відповідно не надано доказів, які підтверджують наявність грошових коштів на рахунку.
При цьому колегія суддів виходить із положень ч.7 ст.82 ЦПК України, згідно якої правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
В даній справі з іншим предметом спору (інші позовні вимоги) позивачем надані суду оригінали як договору, так і квитанцій, які є належними доказами укладення договору та внесення коштів до банку, а відтак суд першої інстанції, дослідивши оригінали, дав їм належну та вірну оцінку.
Посилання у скарзі на те, що представник банку був позбавлений можливості ознайомитися із оригіналами договору та квитанцій, які були надані позивачем у судовому засіданні, безпідставні. Копії вказаних документів завірені судом, оригінали яких оглядалися судом, наявні у справі і предстаник може їх дослідити. Окрім того, оригінали квитанцій та догвоору оглянуті апеляційним судом у судовому засіданні.
Доводи скарги про відсутність договору банківського вкладу із підписом співробітника банку і печатки необгрунтовані із виикладених вище підстав. Наявний у справі та оглянутий судом договір вкладу містить підпис представника банку із зазначенням його прізвища та посади. Заперечуюси проти цього, відповдіач не надав доказів, що такий працівник був не працював у відповідній філії банку.  
Доводи апеляційної скарги Приватбанку щодо недоведеності висновків суду про внесення позивачкою коштів на депозитний рахунок, оскільки у наданих нею квитанціях
                                                                        -  6  -
відсутній відтиск печатки банку, безпідставні.
Відповідно до глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 174 від 01 червня 2011 року (зареєстрована у МЮ України 25 червня 2011 року за № 790/19528), яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, в тому числі належать: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями (п.1.1). Касові документи, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв, мають містити такі обов`язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії,  відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати; номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший  код,  що  ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди. Тобто, наявність печатки на квитанції не передбачена.
Вирішуючи апеляційну скаргу колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.
Так згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Неповернення позивачу вкладу є порушенням його прав на безперешкодне користування його власнітю, а тому безумовно підлягає захисту, на що неодноразово звертав увагу ЄСПЛ у своїх рішеннях, наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, вказуючи, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
Решта доводів апеляційної скарги враховані судом при скасуванні та зміні оскаржуваного рішення.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.
Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 08 липня 2020 року в частині задоволення вимог про розірвання договору банківського вкладу скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору банківського вкладу.
Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 08 липня 2020 року в частині задоволення вимог про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні коштами
                                                                        -  7  -
банківського вкладу змінити, зобов`язавши Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 коштами, розміщеними у ПАТ КБ «ПриватБанк» на умовах договору банківського вкладу № SAMDN80000731074092 від 03 грудня 2012 року шляхом виплати ОСОБА_1 банківського вкладу у розмірі 38809 доларів США та процентів, виходячи з процентної ставки - 9,5 % річних за період із 03 грудня 2012 року по 12 серпня 2014 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 
 
Судді: