Постанова
Іменем України                                         
 
09 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 223/597/17
провадження № 61-42013св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -ОСОБА_1 , 
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,
треті особи:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Фенікс-Вугледар»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Донецької області від 03 липня 2018 року в складі колегії суддів: Гаврилової Г. Л., Зайцевої С. А., Пономарьової О. М.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є співвласником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
 
На цей час у зазначеній квартирі зареєстровані: позивач, її дочка ОСОБА_4 , син позивача - ОСОБА_6 , онук - ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , її колишній зять. Відповідач перестав бути членом родини позивача та фактично не мешкає у зазначеній квартирі, починаючи з вересня 2016 року, та наразі проживає в іншій орендованій квартирі. Отже, ОСОБА_2 не користується спірною квартирою більше року.
 
ОСОБА_1 просила:
визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
 
У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про вселення.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 з 15 лютого 2011 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , як член сім`ї власника квартири, оскільки був одружений на ОСОБА_4 , де проживав до 27 березня 2017 року. За цей час ним був проведений капітальний ремонт у спірній квартирі, придбана побутова техніка, він сплачував комунальні платежі.
 
Однак з кінця 2016 року відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 погіршились. 27 березня 2017 року шлюб між ним та ОСОБА_4 було розірвано, після чого ОСОБА_1 відібрала у нього ключі від спірної квартири, винесла в під`їзд його власні речі та заборонила приходити в квартиру. Внаслідок створених ОСОБА_1 перешкод та її неправомірних дій ОСОБА_2 був позбавлений охоронюваного законом права користування житловим приміщенням.
 
ОСОБА_2 просив:
вселити його у спірну квартиру АДРЕСА_2 .
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 05 березня 2018 року в складі судді: Дочинець С. І. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 27 березня 2017 року було розірвано шлюб між відповідачем та донькою позивачки - ОСОБА_4 , зареєстрований 01 грудня 2007 року. ОСОБА_2 за місцем реєстрації, АДРЕСА_1 , не проживає з вересня 2016 року.  ОСОБА_2 з 2016 року мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України). Згідно статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу;
на час розгляду цієї справи відповідач за первісним позовом втратив статус члена сім`ї власника спірної квартири, будь-яких угод між ОСОБА_2 та власниками спірної квартири щодо користування жилим приміщенням укладено не було. ОСОБА_2 без поважних причин не проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , понад один рік, що підтверджується актами про не проживання № 134 від 03 квітня 2017 року, № 17 від 06 липня 2017 року та № 001 від 16 серпня 2017 року, виданими ОСББ «Фенікс-Вугледар». Окрім того ОСОБА_2 вибув із зазначеної квартири до іншого місця проживання, а саме - житлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується актом № 2 від 19 лютого 2018 року, виданого ОСББ «Альфа-Вугледар». Підстав для продовження пропущеного ОСОБА_2 строку судом встановлено не було. Тому необхідно задовольнити первісний позов та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ;
у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд відмовив, оскільки ОСОБА_2 не є власником або членом сім`ї власника спірного житлового приміщення, між ним та власниками спірної квартири не було укладено жодних угод щодо користування цим жилим приміщенням, і суд зробив висновок про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , тому відсутні правові підстави для його вселення до зазначеної квартири.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Донецької області від 03 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2  задоволено частково. 
 
Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 05 березня 2018 року скасовано. 
 
У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеннямвідмовлено.
 
Позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення задоволено. Вселено ОСОБА_2 в квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
відповідно до частини другої статті 64, частин першої, четвертої статті 156 ЖК УPCP відповідач, як колишній член сім`ї власників квартири, користується жилим приміщенням нарівні із власниками і припинення сімейних відносин з власниками не позбавляє його права користування цим приміщенням;
пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999). За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі;
правовідносини, що виникають при реалізації права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом урегульовано також статтею 405 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або законом. Згідно цієї статті член сім`ї власника житла, у тому числі, колишній, втрачає право на користування цим житлом лише у разі його відсутності у ньому без поважних причин понад один рік. При цьому, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності;
до 27 березня 2017 року відповідач перебував у шлюбних відносинах з одним із співвласників квартири АДРЕСА_6 - ОСОБА_4 ; згідно актів, наданих ОСББ «Фенікс-Вугледар», ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає з вересня 2016 року. До суду позивач звернулась 01 вересня 2017 року. Враховуючи, що судом не встановлено, що відповідач саме понад року не проживає за місцем реєстрації, визнання його таким, що втратив право користуванням цим приміщенням, з правових підстав, визначених статтею 405 ЦК України, передчасно. З інших підстав позовних вимог заявлено не було;
оскільки відсутні правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням АДРЕСА_7 , саме по собі припинення сімейних відносин з ОСОБА_1 не призводить до автоматичної втрати права користування цим приміщенням. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені первісного позову та задоволення зустрічного позову.
 
Аргументи учасників справи
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1  засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилалося на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції правильно застосував статтю 405 ЦК України. Згідно висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Вказує, що треті особи заперечують право відповідача на користування спірною квартирою.
 
У листопаді 2018 року  ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направив відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду залишити без змін. Відзив мотивований безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Відзив мотивований безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки внаслідок неприязних стосунків між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .  ОСОБА_2 змушений був припинити проживання у спірній квартирі.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року: відкрито касаційне провадження у справі; клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови суду задоволено; зупинено виконання постанови апеляційного суду Донецької області від 03 липня 2018 року до закінчення касаційного провадження.
 
У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру № 01522 від 03 червня 1999 року квартира АДРЕСА_7 , належить на праві сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 .
 
Відповідно до довідки № 042 від 01 вересня 2017 року, яка видана ОСББ «Фенікс-Вугледар», у квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , та відповідно ОСОБА_3 (син), ОСОБА_4 (донька), ОСОБА_7 (онук), ОСОБА_2 (зять).
 
Згідно посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 , виданій ОСОБА_2 , місце реєстрації останнього АДРЕСА_4 .
 
Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 27 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та донькою позивача - ОСОБА_4 , зареєстрований 01 грудня 2007 року, розірвано.
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мають дитину - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Відповідно до: актів № 134 від 03 квітня 2017 року, № 17 від 06 липня 2017 року та № 001 від 16 серпня 2017 року, № 012 від 24 листопада 2017 року, виданих ОСББ «Фенікс-Вугледар», відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації, АДРЕСА_1 , не проживає з вересня 2016 року; акту № 2 від 19 лютого 2018 року, виданого ОСББ «Альфа-Вугледар», комісією складений акт про фактичне проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 з 2016 року.
 
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що:
«спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - ОСОБА_1 житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя - ОСОБА_2 вселився до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власницею - ОСОБА_1 та малолітньою дитиною, яка залишилася проживати разом із матір`ю.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) вказано, що:
«у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.
Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.
Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.
Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».
 
Суд першої інстанції встановив, що: ОСОБА_2  втратив статус члена сім`ї власника спірної квартири, будь-яких правочинів між ОСОБА_2 та власниками спірної квартири щодо користування житловим приміщенням вчинено не було;  ОСОБА_2 вибув із спірної квартири до іншого місця проживання, а саме - житлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . 
 
За таких обставин суд першої інстанції, з урахуванням вимог статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції зробив обґрунтований висновок про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову. Натомість апеляційний суд скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу необхідно задовольнити; постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції. Оскільки оскаржена постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, то відсутні підстави для поновлення її виконання.
 
ОСОБА_1 сплачено 1 280 грн за подання касаційної скарги. Тому з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 підлягають стягненню судовий збір за подання касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 400 та 413 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову апеляційного суду Донецької області від 03 липня 2018 року скасувати.
 
Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 05 березня 2018 року залишити в силі.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 1 280 грн судового збору за подання касаційної скарги.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова апеляційного суду Донецької області від 03 липня 2018 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук