Справа № 308/4272/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        07 жовтня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.
при секретарі                                МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/4272/19 за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 3 грудня 2019 року, повний текст якого складено 10 грудня 2019 року, головуючий суддя Малюк В.М., -

встановив:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 16.04.2019 звернулися до суду з указаним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи таким.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивачів ОСОБА_4 , яка проживала в м. Ужгороді Закарпатської області. Позивачі проживають у Львівській області. За життя тітки вони часто приїздили до неї в гості і задовго до своєї смерті тітка скаржилася на поведінку свого сина ОСОБА_3 , на його потяг до алкоголю, зміну жінок, вважала, що той не збереже майно після її смерті.
Окрім квартири, в якій проживала, тітка мала будинок по АДРЕСА_1 .
Кілька разів тітка казала позивачці ОСОБА_1 , що «запише на неї» щось зі свого майна, щоб відповідач його не прогайнував, але позивачка це не сприймала серйозно. Коли тітка померла відповідач під час похорону не обмовився про те, що вона щось заповіла позивачам.
Лише наприкінці січня 2019 року відповідач зателефонував позивачам і сказав, що їм треба піти до нотаріуса і написати заяву про відмову від земельної ділянки, яку їм заповіла його мати. Не надавши заповіт позивачі не могли з`ясувати в нотаріуса склад спадкового майна, тому під час чергової телефонної розмови з відповідачем той надіслав їм по «Вайберу» копію заповіту, складеного ОСОБА_4 ще у 2008 році, яким вона заповіла позивачам земельну ділянку площею 0,09 га по АДРЕСА_1 .
Оскільки відповідач не повідомив позивачам правди щодо заповіту, позивачі вирішили не відмовлятися від спадщини і з`ясували, що оригінал заповіту знаходиться у нотаріуса. Однак, нотаріус Бучацька Л.В. в Ужгороді відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину через пропущення ними шестимісячного строку на прийняття спадщини.
Цей строк був пропущений не з вини позивачів, адже про заповіт тітки їм не було відомо, відповідач умисно нічого не сказав про заповіт і дізналися про це позивачі лише в січні 2019 року. Позивачі припускають і те, що тітка могла їм заповісти і вказаний вище будинок, який досі рахується зареєстрованим за нею. З приводу будинку відповідач теж не бажає нічого говорити.
Посилаючись на ці обставини, на положення ст. 1272 ЦК України щодо можливості визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини спадкоємцями, які пропустили строк на прийняття спадщини з поважної причини, позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили визначити їм додатковий строк у три місяці для подання заяв про прийняття спадщини – земельної ділянки площею 0,09 га по АДРЕСА_1 , що її заповіла їм тітка ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03.12.2019 позов задоволено, визначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , додатковий строк тривалістю у три місяці для подання заяв про прийняття спадщини – земельної ділянки площею 0,09 га по АДРЕСА_1 , яка відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Буришин В.В., оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Наводить у скарзі такі доводи.
Про факт смерті ОСОБА_4 (спадкодавця) позивачам було відомо майже одразу. Законодавство не передбачає, що обов`язок подання заяви про прийняття спадщини виникає у спадкоємців з моменту, коли вони дізналися про існування заповіту, складеного на їх користь. Натомість, якщо спадкоємці бажають реалізувати своє право такий обов`язок виникає з моменту відкриття спадщини, коли розпочинається і перебіг строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Вимога про поновлення строку для подання заяви на прийняття спадщини може бути задоволена лише якщо доведено наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, що унеможливили подання заяви, при одночасному усвідомленні спадкоємцем необхідності її подання в строк у зв`язку з відкриттям спадщини.
Відмова спадкоємця від наміру подати таку заяву за умови, що йому відомо про відкриття спадщини, з будь-яких причин не може вважатися поважною причиною пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Наявність у нотаріуса, який завів спадкову справу, заповіту має значення лише для того, щоб ретельно і повно з`ясувати відомості про якомога більше коло спадкоємців, зокрема, тих, які не проживали зі спадкодавцем, з метою надання їм права знати про відкриття спадщини та визначення з тим, чи подавати заяву про прийняття спадщини.
Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23.08.2017 у справі № 6-1320цс17.
Таким чином, обставини щодо моменту обізнаності позивачів з фактом існування заповіту на їх користь не можуть вважатися поважною причиною несвоєчасного подання заяви про прийняття спадщини.
Виходячи з наведеного та враховуючи, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, просить рішення суду скасувати, у позові – відмовити.

У відзиві на апеляцію позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Марамигін П.В., вказують на її необґрунтованість, просять залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. Зазначають, зокрема, що нотаріус не виконав покладеного на нього законодавством обов`язку з`ясувати коло спадкоємців та закликати їх до спадкування. Відповідач, будучи своєчасно обізнаним про заповіт на користь позивачів, діяв недобросовісно, повідомив позивачів про наявність заповіту не в шестимісячний строк після відкриття спадщини, а вже після його спливу. Суд касаційної інстанції неодноразово висловив у 2017-2019 рр. правові позиції як щодо обов`язку нотаріуса повідомити спадкоємців за заповітом про відкриття спадщини, якщо є дані про такий заповіт, так і щодо необізнаності спадкоємців за заповітом з фактом існування такого як поважної причини пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: відповідача ОСОБА_3 адвоката Буришина В.В., який апеляцію підтримав, позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвоката Марамигіна П.В., який скаргу не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

У справі встановлені такі факти, обставини і відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України та іншого законодавства щодо спадкування в редакції, чинній на час їх виникнення.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , склала 02.06.2008 заповіт, що був посвідчений державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Бучацькою Л.В. за реєстровим № 1-777, яким на випадок своєї смерті належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, розташовану на території АДРЕСА_1 , і призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, заповіла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , кожному в рівних частках по 1/2 (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується повторним Свідоцтвом про смерть, виданим 26.03.2019 Ужгородським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Закарпатській області (а.с. 10).

30.07.2018 син ОСОБА_4 – ОСОБА_3 подав до Першої ужгородської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом після смерті його матері, цього ж дня державним нотаріусом Митровкою В.М. була заведена спадкова справа № 186/2018 (а.с. 50, 52).

З матеріалів спадкової справи вбачається, серед іншого, що 30.12.2004 ОСОБА_4 склала заповіт, що був цього дня посвідчений державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Бучацькою Л.В. за реєстровим № 1-3735, яким на випадок своєї смерті житловий будинок з надвірними будовами та спорудами та земельну ділянку розміром 0,10 га, що знаходяться в АДРЕСА_1 , заповіла сину ОСОБА_3 , 1971 р.н. (а.с. 57).

у зв`язку з поданням ОСОБА_3 заяви про прийняття спадщини державним нотаріусом перевірялася наявність заповітів, складених ОСОБА_4 , і відповідно до змісту Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 30.07.2018 № 52782881 було з`ясовано, що існує заповіт ОСОБА_4 від 02.06.2008, посвідчений за реєстровим № 1-177 та зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 44810451, який є чинним (а.с. 53). Таким чином, у шестимісячний строк після смерті ОСОБА_4 державному нотаріусу, який відкрив спадкову справу, було відомо про наявність чинного заповіту цієї особи, посвідченого державним нотаріусом цієї ж нотаріальної контори, що зберігається в цій нотаріальній конторі, а за обставинами справи – було відомо про складення зазначеного заповіту на ім`я ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

24.01.2019 ОСОБА_3 подав до Першої ужгородської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері ОСОБА_4 щодо 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 (а.с. 60). Таке свідоцтво щодо 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 було 24.01.2019 видано ОСОБА_3 державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Митровкою В.М. за реєстровим № 4-11 (а.с. 70).

У відзиві від 23.06.2019 на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 зазначив, зокрема, що:
племінники його матері позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не мають ніякого стосунку до земельної ділянки по АДРЕСА_1 та до зведення на ній житлового будинку, який будувався з 1997 року за кошти, зароблені відповідачем;
про заповіт, яким мати розподілила створене за його кошти майно на трьох осіб (на нього та на позивачів), він дізнався по спливу трьох місяців після смерті матері і був цим шокований, родини позивачів не допомагали будувати будинок ані коштами, ані фізично;
відповідач не одержав від позивачів ніякої допомоги у зв`язку з похованням матері, позивачі знали про поховання завчасно, присутнім на похороні був лише ОСОБА_2 ;
твердження позивачів про час, коли вони дізналися про заповіт, не відповідають дійсності, оскільки відповідач у перший місяць після смерті матері звернувся до нотаріуса з приводу прийняття спадщини за заповітом, нотаріус пояснив, що треба повідомити позивачів і якщо вони відмовляються від прийняття спадщини, то нехай пишуть заяву про відмову;
відповідач поставив до відома позивачів про заповіт у кінці жовтня 2018 року, вони цьому не вірили, при цьому, строк на прийняття спадщини вони пропустили без поважних причин, оскільки знали, що є такий документ (а.с. 24-25).

У справі немає доказів, які б підтверджували доведення відповідачем до відома позивачів у кінці жовтня 2018 року факту складення ОСОБА_4 у 2008 році заповіту на ім`я позивачів.

Заявою від 26.03.2019 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до Першої ужгородської державної нотаріальної контори, якою повідомили про те, що про заповіт ОСОБА_4 від 02.06.2008 дізналися після спливу шести місяців з для смерті спадкодавця, тому не подали заяви про прийняття спадщини, просили повідомити їм офіційно про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 72).

На цю заяву державний нотаріус Першої ужгородської державної нотаріальної контори Бучацька Л.В. листом від 26.03.2019 № 266/02-14 повідомила ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з пропущенням шестимісячного строку для прийняття спадщини та роз`яснила порядок визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини у разі пропущення його з поважної причини (а.с. 73).

26.03.2019 державний нотаріус Бучацька Л.В. видала ОСОБА_1 і ОСОБА_2 дублікат заповіту ОСОБА_4 від 02.06.2008, відповідні дані внесені до Спадкового реєстру, що підтверджується витягом з реєстрі від 26.03.2019 № 55609093 (а.с. 9). 

У справі немає доказів обізнаності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до кінця січня 2019 року із фактом складення ОСОБА_4 02.06.2008 заповіту на їхнє ім`я, а їхні доводи про обізнаність із цим фактом саме з указаного часу не спростовані по суті. Заперечення відповідача ОСОБА_3 з цього приводу ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність; кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 3 ч. 1 п.п. 5, 6, ст. 15 ч.ч. 1, 2 ЦК України). За приписами ЦПК України, верховенство права є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства; цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України; суд при розгляді справи керується принципом верховенства права; (ст. 2 ч. 3 п. 1, ст. 3 ч. 1, ст. 10 ч. 1).

Відповідно до ЦК України:
спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; часом відкриття спадщини є день смерті особи (ст. 1220 ч.ч. 1, 2);
право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ч.ч. 1, 2, 3);
діти спадкодавця належать до числа спадкоємців першої черги за законом (ст. 1261 ч. 1), племінники спадкодавця належать до числа п`ятої черги спадкоємців за законом (ст. 1265 ч. 1);
спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ст. 1268 ч. 1);
спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати, зокрема, нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ст. 1269 ч. 1);
для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ч. 1);
за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст. 1272 ч. 3).

Отже, для реалізації свого права на спадкування спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, повинен у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. При цьому, враховуючи специфіку спадкування за заповітом такий спадкоємець має бути обізнаний із самою можливістю спадкування, наявністю права на спадкування та підстави для цього, що нею є заповіт спадкодавця, який помер. Лише за такої обізнаності спадкоємець може проявити відповідне волевиявлення, вчиняти дії, спрямовані як на реалізацію свого права, так і на відмову від цього, зрештою, не вчиняти ніяких дій. За відсутності такої обізнаності про вільність відповідного волевиявлення, зокрема, щодо відмови від права на спадкування, не йдеться.

Законом України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме; нотаріус також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі (ст. 63 ч.ч. 1, 2).

Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Мін`юсту України від 22.02.2012 № 296/5 (реєстрація в Мін`юсті України від 22.02.2012 за № 282/20595), у Главі 10 Розділу ІІ встановлено, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна (п. 1.2.); при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту (п. 2.2.); для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття (п. 3.2.); суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (п. 3.16.).

Верховний Суд України у справі № 6-496цс17 (постанова від 06.09.2017) висловив правову позицію, за змістом якої:
поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій;
правила частини 3 статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці перешкоди суд визнав поважними;
необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а обставини щодо вчинення нотаріусом дій для повідомлення спадкоємця (позивача) про відкриття спадщини, для здійснення виклику позивача як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця, підлягають перевірці.

У подальшому Верховний Суд у постановах від 13.03.2019 у справі № 656/219/18, від 21.09.2020 у справі № 130/2517/18 та в ряді інших справ підтвердив цю правову позицію, виходив також із того, що у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, вирішується судом в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи; на нотаріуса покладено обов`язок щодо повідомлення спадкоємця про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Зазначена правова позиція ґрунтується на засадах верховенства права, справедливості, розумності цивільного законодавства та забезпечення можливості захисту порушеного, оспореного невизнаного цивільного права та законного цивільного інтересу. Ця позиція враховує і встановлений законом обов`язок нотаріуса сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду (ст. 5 Закону України «Про нотаріат»).

Правова позиція відповідача ОСОБА_3 у справі, яка зводиться до того, що позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 своєчасно були обізнані з фактом смерті ОСОБА_4 і якщо бажали реалізувати своє право на спадкування, то повинні були своєчасно подати заяви про прийняття спадщини, чого не зробили не маючи для подання заяв перешкод, а тому фактично відмовилися від подання заяв, що не може слугувати поважною причиною для поновлення строку на подання таких заяв як пропущеного з поважних причин, погодитись не можна. Така позиція суперечить дійсним обставинам справи.

Відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті своєї матерів ОСОБА_4 , тоді як позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є спадкоємцями п`ятої черги за законом, мешкають в іншій області і якщо не були обізнані з фактом складення ОСОБА_4 на їх ім`я заповіту, то об`єктивно не мали підстав очікувати спадку після смерті ОСОБА_4 . За таких умов необізнаність щодо заповіту є об`єктивною, істотною перешкодою для реалізації позивачами свого права на спадкування за заповітом і є поважною причиною пропущення строку на подання заяв про прийняття спадщини за заповітом. Твердження відповідача про обізнаність позивачів щодо заповіту до спливу шестимісячного строку на подання заяв про прийняття спадщини бездоказові, натомість доводи позивачів у цій частині послідовні, обґрунтовані, відповідають матеріалам справи та підтверджуються доказами спроби реалізувати свої спадкові права у розумний строк після того, як їм стало відомо про заповіт.

Державний нотаріус будучи обізнаним про факт складення ОСОБА_4 заповіту на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не маючи перешкод для належного закликання спадкоємців до прийняття спадщини, для з`ясування необхідних для здійснення особистого розпорядження спадкодавця обставин, для забезпечення реалізації спадкоємцями їх прав, для повідомлення спадкоємців тощо відповідних дій не вчинив. Доказів про протилежне в справі немає, відповідачем ці обставини не спростовані.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 23.08.2017 у справі № 6-1320цс17 з її інтерпретацією в той спосіб, що наявність у нотаріуса, який завів спадкову справу, заповіту має значення лише для того, щоб ретельно і повно з`ясувати відомості про якомога більше коло спадкоємців, зокрема, тих, які не проживали зі спадкодавцем, з метою надання їм права знати про відкриття спадщини та визначення з тим, чи подавати заяву про прийняття спадщини, некоректне, а така інтерпретація суперечить дійсному змісту правової позиції, викладеної в цій постанові. Ця правова позиція навпаки – підтверджує обов`язок нотаріуса вчинити після встановлення ним наявності заповіту спадкодавця дії для повідомлення зазначеного в заповіті спадкоємця про відкриття спадщини, для виклику спадкоємця, в тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця. Тож висловлена в цій постанові правова позиція цілком узгоджується з наведеними вище.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про пропущення позивачами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 строку для подання заяв про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 із поважних причин. За наявності чинного заповіту на ім`я позивачів право на своєчасне подання заяв про прийняття спадщини, від якої вони шляхом вільного волевиявлення не відмовлялися і бажають реалізувати право на спадкування, було порушене, що не спростовано. Тож відповідне право позивачів підлягає захисту.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію, доводи якої законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції не спростовують, слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 3 грудня 2019 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 16 жовтня 2020 року.

Судді