ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 823/3269/14                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: В.П. Тимошенко

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 листопада 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді:                                                  Губської Л.В., 
суддів:                                                                      Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,
за участю секретаря                                                  Кузик О.С.,
представник позивача                                                  Лучинович І.В.,
представник відповідача                                        Тимко В.В.,
представник відповідача                                        Корж О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Генеральної прокуратури України та Прокуратури Черкаської області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Черкаської області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 1484к від 23 жовтня 2014 року про звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Черкаської області;
- поновити його на посаді першого заступника прокурора Черкаської області з 24.10.2014;
- стягнути з Прокуратури Черкаської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу за період з 24.10.2014 до моменту фактичного поновлення на публічній службі;
- рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 16.10.2014 набув чинності Закон України «Про очищення влади», в результаті чого, 23.10.2014 наказом Генеральної прокуратури України № 1484к позивача звільнено з посади першого заступника прокурора Черкаської області на підставі п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Позивач стверджує, що не може нести відповідальність у вигляді заборони, встановленої ст. 1 Закону України «Про очищення влади» лише на підставі факту зайняття ним у минулому посади, які підпадають під норми ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», що таке не містить складу жодного правопорушення, тобто Генеральна прокуратура України звільнила його із займаної посади без дотримання Конституції України, зокрема принципів верховенства права, законності, презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності. Крім цього, звільнення відбулось у період тимчасової непрацездатності позивача.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю, виконання рішення щодо поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Доводи апеляційних скарг ґрунтуються на тому, що ОСОБА_1 у період з 25.02.2010 до 01.03.2013 перебував на посадах, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). При цьому, положення Закону України «Про очищення влади» є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами у визначений цим Законом строк. Цим Законом не встановлено жодних застережень чи виключень стосовно звільнення осіб, які підпадають під критерії, передбачені ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону. Не передбачено вимог щодо обов`язку встановлення будь-яких обставин чи фактів стосовно таких осіб для вирішення питання про їх звільнення на підставі п. 7-2 ст. 36 КЗпП України. Таким чином, відповідачі доводять, що застосування критерію визначеного ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, фактично має формально-обов`язковий характер, оскільки встановлюється факт перебування посадових осіб окремою категорії на відповідних посадах упродовж річного терміну за час трудової діяльності у період з 25.02.2010 по 22.02.2014, та не передбачає здійснення такими особами протиправних дій чи бездіяльності.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу прокуратури Черкаської області, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.
В судовому засіданні представники Генеральної прокуратури України та Прокуратури Черкаської області вимоги своїх апеляційних скарг підтримали, наполягали на їх задоволенні, в той час, як представник позивача проти цього заперечувала, просила судове рішення залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу Генерального прокурора України № 858к від 07.09.2004 радника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду заступника прокурора Черкаської області - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство.
Наказом Генерального прокурора України № 208к від 17 лютого 2011 року позивача призначено на посаду першого заступника прокурора Черкаської області.
В подальшому, на підставі наказу Генерального прокурора України № 1238к від 30 серпня 2011 року старшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено заступником прокурора Черкаської області.
Відповідно до наказу Генерального прокурора України № 1157к від 21 серпня 2014 року позивача призначено на посаду першого заступника прокурора Черкаської області.
16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682-VII.
20 жовтня 2014 року, відповідно до пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про очищення влади», з урахуванням регламенту Генеральної прокуратури України, посадовими особами Генеральної прокуратури України вивчено особову справу ОСОБА_1 № 1632, за результатами чого складено відповідну довідку.
Так, зі змісту довідки, вбачається, що ОСОБА_1 у період з 25 лютого 2010 року по 28 лютого 2013 року обіймав сукупно не менше одного року (3 роки) посади, яку віднесено до категорії «керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України», а саме у період з 25.02.2010 по 16.02.2011 обіймав посаду заступника прокурора Черкаської області - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство, з 17.02.2011 по 29.08.2011 обіймав посаду першого заступника прокурора Черкаської області, з 30.08.2011 по 28.02.2013 обіймав посаду заступника прокурора Черкаської області.
На підставі вказаної довідки, керуючись статтями 15, 16 Закону України «Про прокуратуру» та п. 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про очищення влади», наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 1484к старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника прокурора Черкаської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.
Не погоджуючись з вказаним наказом та вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному й міжнародному правопорядках свідчать, що в контексті обставин цієї справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер відповідальності, тобто, вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку, в той час, як під час розгляду справи, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не надано доказів належності позивача до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. При цьому, на час роботи позивача на посаді, за перебування на якій його звільнено з роботи в органах прокуратури, не існувало законів, які б визначали правопорушенням обіймання таких посад, а тому в силу положень ст. 58 Конституції України позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише через цей факт.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII) очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
На виконання пункту 10 частини першої статті 2 Закону № 1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.
Відповідно до частини третьої статті 1 Закону № 1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону
Заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону № 1682-VII, застосовується, зокрема, до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.
Стаття 5 Закону № 1682-VII передбачає проведення перевірки наявності заборон за цим законом.
Звільнення проводиться за наслідками висновку такої перевірки (частина чотирнадцята статті 5 Закону № 1682-VII).
Відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір припиняється з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».
Частиною другою статті 36 Кодексу законів про працю України установлено, що у випадках, передбачених пунктами 7 і 7-1 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади».
Водночас, відповідно до підпунктів 1 та 2 пункту 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VI, у порядку та строки, визначені цим Законом.
Тобто, звільнення осіб з підстав, передбачених Законом № 1682-VII здійснюється в порядку та у строки, визначені в статті 5 цього Закону і єдиним виключенням із правил, встановлених цією статтею є положення пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положень» Закону № 1682-VII, яким установлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону. Особи за зазначеними критеріями звільняються без проведення перевірки.
Таким чином, у разі застосування до особи заборони, зазначеної в частині третій статті 1 Закону № 1682-VII, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, така особа повинна була бути звільнена відповідно до підпункту 1 пункту 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII протягом десяти днів з дня набрання чинності Законом. Вказані норми щодо строків та критеріїв звільнення, носять імперативний характер.
Відповідна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі № 820/6242/15 та від 09 жовтня 2019 року в справі № 805/2197/15-а.
За встановленими обставинами справи, до позивача була застосована так звана «автоматична люстрація», оскільки його звільнення відбулось на підставі відомостей, наявних в його особовій справі та впродовж десяти днів з дня набрання чинності Законом № 1682-VII.
З огляду на викладене, нема підстав стверджувати про наявність процедурних порушень під час звільнення ОСОБА_1 , оскільки у спірних правовідносинах владний суб`єкт забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України.
Поряд із цим, беручи до уваги принцип верховенства права, на переконання колегії, є підстави вважати, що приписами Закону № 1682-VII створюються передумови для порушення рівності можливостей реалізації права доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та в управлінні державними справами, яку має забезпечити держава відповідно до ч. 2 ст. 38 Конституції України, адже в його положеннях простежується дискримінаційний підхід щодо підстав та порядку звільнення співробітника тільки з тієї підстави, що він обіймає відповідну керівну посаду в самостійному структурному підрозділі протягом не менше визначеного Законом № 1682-VII строку.
Заборона перебування на керівних посадах органів прокуратури України та, як наслідок, звільнення осіб з підстав займання таких посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, визначеної як один із принципів очищення влади (ч. 2 ст. 1 Закону № 1682-VII), що вказує на ігнорування принципу індивідуального підходу при притягненні особи до юридичної відповідальності, та порушує ч. 2 ст. 61 Конституції України.
Особи, зазначені у п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону № 1682-VII за їх згодою підлягають перевірці в порядку, передбаченому статтями 4 та 5 цього Закону, за результатами якої підлягають звільненню з посади. Однак, метою вказаної перевірки мало б бути з`ясування того, чи здійснювала така особа заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади ОСОБА_1, підрив основ національної безпеки й оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини, вказані особи визнаються колективно винними без забезпечення індивідуального підходу відповідальності, іншій підхід є порушенням статей 61 і 62 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності та забезпечення презумпції невинуватості.
Дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади.
Без доведення вини в передбаченому законом порядку, без установленого права на оскарження Законом України «Про очищення влади» запроваджується заборона обіймати посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування лише у зв`язку з перебуванням на такій посаді в певний проміжок часу. Заборона протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв`язку з цим підстави для їх звільнення із займаних посад лише у зв`язку з обійманнями цими посадовими особами певних посад у передбачений Законом   України «Про очищення влади» період часу призводить до порушення принципу презумпції невинуватості, передбаченого частиною першою статті 62 Конституції України.
Приписами Закону № 1682-VII встановлюється зворотна дія закону всупереч вимогам ст. 58 Конституції України, так як вступаючи на публічну службу, особа не знала і не могла знати, що лише перебування на конкретній посаді у певний проміжок часу в майбутньому становитиме підставу для юридичної відповідальності у вигляді заборони обіймати певні посади в органах державної влади та місцевого самоврядування.
Наведене свідчить про встановлення додаткових обмежень для реалізації прав і свобод державного службовця (особи, яка перебуває на публічній службі) як людини і громадянина, що в жодному разі не відповідає ч. 3 ст. 22 Конституції України, згідно з якою при прийнятті нових законів (зокрема Закону № 1682-VII) не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (зокрема, осіб, які перебувають на публічній службі), та ст. 64 Конституції України, згідно з якою конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В даному випадку відповідачами ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду   не надано належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів про здійснення позивачем рішеннями, діями чи бездіяльністю заходів (та/або сприяли їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади президентом ОСОБА_1, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
Перевірка по кожному органу, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1 - 10 частини першої статті 2 Закону № 1682-VII, має здійснюватись відповідно до встановленого статтею 5 цього Закону порядку, на що згоду позивач дав у визначений законом термін.
Проведення перевірки насамперед має за мету виявити осіб, що брали участь в управлінні державними справами, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади  ОСОБА_1, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини і результати такої перевірки підлягають викладенню у висновку, який в даному випадку є обов`язковим, як і ознайомлення з ним особи, щодо якої проводилась перевірка. Такий висновок може бути оскаржений до суду, як це передбачено у ст. 5 Закону № 1682-VII.
Колегія суддів також враховує, рішення Європейського Суду з прав людини від 17 жовтня 2019 року у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, 53217/16, 59099/16, 23231/18 та 47749/18), заявниками   в якій були колишній заступник начальника управління кадрів Генеральної прокуратури України ОСОБА_5, ексспівробітник Головного управління колишнього Міністерства доходів і зборів у Миколаївській області ОСОБА_3 , колишній заступник прокурора Чернігівської області ОСОБА_4 , ексначальник податкової інспекції в Яремчі Івано-Франківської області ОСОБА_6, ексзаступник начальника управління Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області ОСОБА_7, яких свого часу було звільнено на підставі закону про люстрацію 2014 року
У своєму рішенні ЄСПЛ зазначив, що люстрацію в Україні застосовували до дуже широкого кола осіб, вона призвела до звільнення заявників тільки на тій підставі, що вони обіймали посади на державній службі протягом більше ніж рік за часів президентства ОСОБА_1. Європейський Суд з прав людини наголосив, що закон про люстрацію не встановив конкретних незаконних дій зазначених чиновників.
Закон про люстрацію почав діяти в жовтні 2014 року. Він обмежує право для високопосадовців часів президента ОСОБА_1 обіймати посади в органах державної влади на 5- 10 років.
Отже вказаний закон не зважав на особисту роль, яку відігравали заявники, а також на те, чи були вони особисто пов`язані з будь-якою недемократичною діяльністю, що мала місце в період правління колишнього президента.
В цьому відношенні український закон про очищення влади відрізняється від процедур люстрації, які були запроваджені у інших державах Центральної та Східної Європи і які були більш цільовими і вузько спрямованими.
Згідно ч.ч.1,2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права  з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.   
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог і поновлення позивача на займаній посаді.
Крім того, частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України  передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Так, Верховний Суд вже неодноразово висловлював висновок в аналогічних правовідносинах, за яким при обчисленні середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу слід використовувати формулу за якою обрахунку підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (постанова Верховного Суду від 07 березня 2018 року в справі № 826/16716/14).
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції рішення ухвалено з урахуванням всіх обставин справ, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому воно не підлягає скасуванню.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Генеральної прокуратури України та Прокуратури Черкаської області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року -  залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена 13.11.2020.

Головуючий-суддя:                                                                      Л.В. Губська

Судді:                                                                                          О.В. Карпушова

 А.Г. Степанюк