ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4754/20 Справа № 174/859/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Борцова А. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року                
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21 січня 2020 року 
по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в порядку усунення перешкод у здійсненні права власності на житло, -

ВСТАНОВИЛА:
       В вересні 2019 року до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в порядку усунення перешкод у здійсненні права власності на житло.
Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21 січня 2020 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в порядку усунення перешкод у здійсненні права власності на житло - відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21 січня 2020 року скасувати з підстав порушення судом під час його ухвалення норм матеріального та процесуального права та невідповідності висновків суду фактичним обставинам по справі, ухвалити по суті нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, а саме : в порядку усунення перешкод в здійснення свого право приватної власності на зазначену вище квартиру, розташовану за адресою : АДРЕСА_1 , визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила своє право користуватися належним йому житлом, зазначеним вище, а також усі судові витрати по справі, які були ним понесені у зв`язку з розглядом цього позову судом, покласти на відповідачку у повному обсязі та стягнути з неї на його користь понесені ним судові витрати, які будуть підтверджені документально.
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21 січня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 , підтверджується договором дарування квартири від 09.07.2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом Вільногірського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Савельєвою Г.В. зареєстрованим в реєстрі за № 613 (а.с. 7). 
Факт реєстрації відповідачки ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 , підтверджується довідкою № 5179, що видана 25.09.2019 року відділом реєстрації фізичних осіб виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області (а.с. 8) та інформацією, наданою виконавчим комітетом Вільногірського міської ради від 07.10.2019 року за вих. № 2295/0/2-19 (а.с. 19). 
Відповідно до рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.04.2017 року шлюб між сторонами розірваний ( а.с.9-12). 
Актами № 679 від 17.03.2017 року та № 389 від 18.09.2019 року складеними депутатом Вільногірської міської ради ОСОБА_4 , встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований позивач, його колишня дружина ОСОБА_2 , та спільна дитина ОСОБА_5 , 2014 року, які з 2017 року фактично за цією адресою не проживають (а.с.13,14). 
Відповідно до умов договору про прийняття сторонами зобов`язань у цивільних правовідносинах укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 28.06.2017 року, сторони дійшли згоди про те, що ОСОБА_1 , у якості компенсації дійсної вартості майна, яке було придбане під час шлюбу сторонами сплачує ОСОБА_2 кошти у розмірі 3500 гривень., яка погоджується, що ця компенсація є достатньою та розумною та відповідає дійсній вартості цього майна (а.с.40,41). 
В силу ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. 
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
Частиною 1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. 
Правовідносини, що виникають при реалізації права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом урегульовано також ст.405 ЦК України.
Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. 
Аналогічну норму містить також ст.156 ЖК УРСР.
Статтею 156 ЖК УРСР визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
Норми ст.391 ЦК України, на які посилається позивач, є загальними по відношенню до житлових прав та підлягають застосуванню поряд та в порядку, передбаченому спеціальним законом, яким є ЖК , або з підстав, прямо зазначених в ЦК України.
За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі стаиею 64 ЖК України можна дійти висновку, що положення статтей 383, 391, 405 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 
Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. 
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. 
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. 
Європейський суд з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) вказує, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, а у справах «Дакус проти України» та «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначає, що при розгляді справ про позбавлення права на житло національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу. 
Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 09.07.2014 року є власником квартири АДРЕСА_2 , в якій на даний час зареєстрований він, відповідачка ОСОБА_2 та їхній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в березні 2017 року, внаслідок неприязних стосунків, які виникли між сторонами та під тиском позивача, відповідачка виселилася з квартири разом з дитиною та стала проживати у іншому житлі, на даний час іншого житла у власності не має, мала намір вселитись до спірної квартири після припинення шлюбно-сімейних стосунків, однак позивач без її відому та згоди замінив замки на вхідних дверях квартири, що останній підтвердив в судовому засіданні в суді першої інстанції, чим фактично створив перешкоди позивачці у користуванні житлом, що в цілому дає суду підстави вважати, що відповідачка залишила спірне житло та не проживає у ньому з поважних причин, доказів на спростування цих обставин, позивачем не надано, тому доводи останнього щодо добровільності залишення відповідачкою квартири, належної позивачу судом оцінюється критично, а підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. 
Крім того, факт послідуючого припинення шлюбних відносин між сторонами не може слугувати підставою для позбавлення ОСОБА_2 , як колишнього члена сім`ї власника житлового приміщення, права користування цим житлом. 
До того ж, позивач як на підставу заявлених ним вимог посилається на норми ст. 391 ЦК України, хоча взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин, регулюються окремими нормами Закону, зокрема ст. 405 ЦК України. 
Викладене узгоджується з правовою позицією, викладеній у Постанові ВС від 07.10.2019 року (справа № 296/6450/17),“згідно якої встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача у спірному будинку понад один рік без поважних причин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем, створення останньою перешкод відповідачу у користуванні спірною квартирою, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості вільно та безперешкодно користуватись спірним житлом”.
У постанові від 24 жовтня 2018 року (справа № 490/12384/16-ц) Верховний Суд дійшов висновку про те, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. 
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( ч.1 ст.76 ЦПК України).
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивач не довів факт відсутності відповідачки ОСОБА_2 понад встановлені ст.405 ЦК України строки у спірній квартирі без поважних причин. 
Доводи апеляційної скарги, що відповідачка не проживає в квартирі понад три роки та добровільно, за власної ініціативи, виселилася із квартири, та має намір постійно мешкати за іншою адресою, тим самим підтвердила про відсутність інтересу й наміру проживати у зазначеній квартирі, колегія суддів вважає хибними, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача у квартирі понад один рік без поважних причин, відсутності відповідача за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем, створення останнім перешкод відповідачу у користуванні спірною квартирою, зокрема заміною замків на вхідних дверях та відсутності ключів у відповідача, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості вільно та безперешкодно користуватись квартирою. 
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
       Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова