22-ц/804/1992/20 
                                                                                223/810/19 
                                               
П О С Т А Н О В А
Іменем України
Єдиний унікальний номер 223/810/19 
Номер провадження 22-ц/804/1992/20
04 листопада  2020 року                                                                                 місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                 головуючого судді Лопатіної М.Ю.
                 суддів - Мальцевої Є.Є., Зайцевої С.А.,
при секретарі Грішко С.В., 
         сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі  апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 30 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Дочинця С.І. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина,-                                                                                             
В С Т А Н О В И В:

В серпні  2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що з відповідачем  вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син  ОСОБА_3 . На теперішній час син, який досяг  повноліття та навчається у Технічному університеті м. Брно в Чехії на денній формі навчання, потребує матеріальної допомоги, оскільки не має можливості працевлаштуватись та отримувати дохід.  З огляду на те, що відповідач на утримання сина матеріальної допомоги не надає, хоча працює та одержує заробітну плату, просила   стягнути з ОСОБА_2 на її користь на утримання повнолітнього сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) починаючи стягнення з дати подання позову до закінчення навчання чи до досягнення дитиною  двадцяти трьох років, у зв`язку з тим, яка з цих обставин настане першою.

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 30 березня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів доходів (заробітку), щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви, а саме з 01 серпня 2019 року і до закінчення навчання ОСОБА_3 , але не довше ніж до досягнення ним двадцяти трьох  років. Розподілено судові витрат та  стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави  судовий збір в розмірі 510, 21 грн. В задоволенні іншої частини вимог позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначив, що місцевий суд помилково визначив ОСОБА_1 належним позивачем, тому що в неї не було повноважень, які б надав їй син для звернення від його імені до суду та, крім того, син не мешкає з матір`ю   постійно, оскільки проживає у Чехії, де навчається. При цьому довідка про те, що позивачка зареєстрована разом з сином за однією адресою не є доказом того, що вони мешкають разом. Вважає, що його син взагалі був не проінформований про подання даного позову. Крім того, суд першої інстанції не переконався, що на день ухвалення судового рішення його сина ОСОБА_3 продовжує навчатись у вищому навчальному закладі. Місцевий суд не врахував, що він має у двічі менший дохід ніж позивачка, а  ІНФОРМАЦІЯ_4 в нього народився син від іншого шлюбу, а тому дружина та син від другого шлюбу перебувають на його утриманні. Крім цього, він добровільно щомісячно до липня 2019 року перераховував сину ОСОБА_3 на його особистий рахунок кошти у розмірі від 500 грн. до 2500 грн., про що надавав суду квитанції. Суд не узяв до уваги те, що у його повнолітнього сина немає потреби в матеріальному забезпечення від нього, оскільки син працює та отримує дохід.

Своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивачка не скористалась.

            В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

              Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  задоволенню не підлягає  з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вимогами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
           Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Оскаржене судове рішення  відповідає зазначеним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вугледарського міського суду Донецької області  від 06 березня 2013 року був розірваний (а.с. 9).

Під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1   у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син  ОСОБА_4 , який на теперішній час досяг повноліття (а.с.10).

Згідно довідки деканату факультету машинобудування Технічного університету в м. Брно від 03 липня 2019 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в академічному навчальному році 2019-2020 роки є студентом першого курсу денної форми навчання (а.с. 11-12).

ОСОБА_3 та його мати  ОСОБА_1 зареєстровані та мешкають за однією адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається з  довідки №034 від 17 липня 2019 року, виданої Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Мир-Вугледар» (а.с. 13).

Також встановлено, що після розірвання шлюбу сторони створили нові сім`ї.

Позивачка ОСОБА_1 з 07 червня 2013 року перебуває в зареєстрованому шлюбі  зі ОСОБА_6 та має двох малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та  ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.3-4, 13).

Відповідач  з 15 листопада 2014 року  перебуває у шлюбі з  ОСОБА_9 та має  малолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.34-35).
  
Згідно довідки про доходи №2044 від 18 липня 2019 року, виданої Державним підприємством «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», ОСОБА_1 працює на зазначеному підприємстві та за період з 01 січня 2019 року по 30 червня 2019 року отримала заробітну плату в загальній сумі 147 466,01 грн (а.с. 14).

Відповідач працює на посаді пожежного-рятувальника в ДПРЧ-74 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області, де за період з квітня 2019 року по вересень 2019 року отримав заробітну плату в загальній сумі 84 995,72 грн, що вбачається з довідки підприємства №86 від 03 жовтня 2019 року (а.с. 48).

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Державній службі України з надзвичайних ситуацій №26 від 10 квітня 2017 року, ОСОБА_2 визнано учасником бойових дій, про що видано відповідне посвідчення як працівнику ДСНС України, який захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (а.с. 39).  Надане відповідачем посвідчення серії НОМЕР_1 від 10 квітня 2017 року підтверджує наявність у ОСОБА_2 пільг, встановлених законодавством України,  як у ветеранів війни -  учасників бойових дій  (а.с. 40).

Дружина відповідача ОСОБА_9 працює у Вугледарській міській раді Донецької області з 01 грудня 2015 року на посаді головного спеціаліста відділу економіки, стратегії розвитку та інвестицій по теперішній час, на даний момент знаходиться у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 22 вересня 2017 року, що вбачається з довідки Виконавчого комітету Вугледарської міської ради Донецької області від 27 серпня 2019 року (а.с. 38).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №14561 від 28 серпня 2019 року дружина відповідача - ОСОБА_9 за період з 1 кварталу 2018 року по 1 кварталу 2019 року отримала доходи у вигляді соціальних виплат, загальна сума яких становить 12 900,00 грн (а.с. 47).

Дублікати чеків від 02 лютого 2019 року, 10 березня 2019 року,  22 березня 2019 року, 21 травня 2019 року, 23 травня 2019 року,  25 червня 2019 року,  09 липня 2019 року,  23 липня 2019 року свідчать про те, що відповідач перераховував на рахунок повнолітнього сина ОСОБА_11 грошові кошти у розмірах  від 300 грн до 2500 грн (а.с. 41, 42).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що  повнолітній син сторін - ОСОБА_3 ,  у зв`язку з продовженням навчання, потребує матеріальної допомоги, яку його батько може надавати  у розмірі 1/6 частини частки від заробітку (доходу) щомісячно до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення  дитиною  двадцяти трьох років.
Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
             Статтею 199 СК України установлено, що, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:  стан здоров`я та матеріальне становище дитини,  стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів,  наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина,  наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів,  інші обставини, що мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення щодо підстав виникнення обов`язку батьків по утриманню своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання.
Так, пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3  від 15 травня 2006 року роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
         Вирішуючи спір, місцевий суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши положення статей 182, 198, 199, 200 СК України, дійшов правильного висновку про те, що повнолітній ОСОБА_3   у зв`язку з продовженням навчання потребує матеріальної допомоги, натомість його батько, ОСОБА_2 має змогу надавати таку допомогу, тому стягнув з відповідача  аліменти на період навчання сина згідно з вимогами закону, навівши обґрунтований розмір аліментів, врахувавши матеріальне становище сторін та інші обставини, передбачені ст. 182 СК України.
       Місцевим судом враховані як доходи сторін, так і їх сімейне становище, а саме те, що позивачка має двох малолітніх дітей від другого шлюбу, а відповідач  - утримує, дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною та малолітню дитину.
         Та обставина, яку повідомив відповідач у судовому засіданні апеляційного суду,  про те, що в нього у другому шлюбі народилась ще одна дитина, не впливає на правильні висновки суду першої інстанції, оскільки народження третьої дитини ОСОБА_2 відбулось після ухвалення оскарженого судового рішення. Дана зміна сімейного стану у відповідача є підставою для звернення ним за бажанням у подальшому до суду з позовом про зміну розміру аліментів.
Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 не має права на подання позову, оскільки їх син проживає окремо від неї, апеляційним судом відхиляються, оскільки  встановлено, що мати та син зареєстровані за однією адресою, а проживання сина  в іншій країні - Чехії  зумовлено навчанням на денній формі у вищому навчальному закладі та має тимчасовий характер.

        Зважаючи на наведене, враховуючи, що позов подано в інтересах сина, зокрема стягнення аліментів на його утримання, ОСОБА_1 є належним позивачем у справі, оскільки, згідно ст. 199 СК України,   право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів, зокрема,  має той з батьків, з ким проживає дочка, син.

Не є переконливими посилання  апеляційної скарги на те, що повнолітній син  ОСОБА_3 не потребує матеріальної допомоги у зв`язку з тим, що працює у Чехії, оскільки в матеріалах  справи відсутні докази наявності доходу у останнього.

Є неспроможними  твердження  скаржника про те, що син не обізнаний та не підтримує позовні вимоги позивачки, оскільки до апеляційного суду надійшов лист від ОСОБА_12 , з якого вбачається, що він повністю згоден з позовом матері, оскільки він потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням, працювати не має можливості з огляду на те, що навчається на денній формі навчання. Матеріальна допомога йому необхідна  на проїзд до навчального закладу, проживання, одяг, харчування, підручники, а мати, в свою чергу, не може все це йому забезпечити самостійно.

Довідка від 08 вересня 2020 року, надана  деканатом Технічного університету м. Брно  підтверджує, що ОСОБА_3 продовжує навчання  в даному ВУЗі і на теперішній час ( а.с.133), а тому доводи ОСОБА_2 про те, що не з`ясовано  факт навчання сином на час ухвалення рішення є безпідставними.

        Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
        З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом 01 серпня  2019 року, тому саме з цього дня з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на повнолітнього сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання. При цьому  з довідки деканату ВУЗу від 03 липня 2019 року  вбачається,  що ОСОБА_3 вже на день видачі даного документа є студентом 1 курсу денної форми навчання (а.с.12).  
          Місцевий суд дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору з огляду на наступне.

         Згідно п.13 ч.1 ст. 5  Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

        З огляду на те, що  ОСОБА_2 є відповідачем у справі, тобто не є особою, чиї права були порушені, підстави для звільнення його від сплати судового збору у зв`язку з тим, що він є учасником бойових дій, відсутні, тому доводи ОСОБА_2 і в цій частині є безпідставними. 
          Інші  доводи  апеляційної скарги є також необґрунтованими і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення щодо скасування або зміни оскарженого рішення  суду.
Таким чином, доводи апеляційної  скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскарженого судового рішення. При вирішенні даної справи судом першої  інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої  інстанції -  залишити без змін.  
Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 30 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 
         
Судді:  

Повний текст постанови складено 06 листопада  2020 року.

Суддя: