справа № 753/2508/20                                           головуючий у суді І інстанції Заставенко М.О.
провадження № 22-ц/824/12484/2020        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

07 грудня  2020 року                                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Нежури В.А., Суханової Є.М.,	
 
з участю секретаря	 Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на  рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до адвоката Гуримського Олега Віталійовича, як представника стягувача ОСОБА_2 , приватного виконавця Мілоцького Олега Леонідовича, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до представника стягувача адвоката Гуримського О.В., приватного виконавця Мілоцького О.Л., за участю третьої особи: стягувача ОСОБА_2 , та  просив суд визнати дії представника стягувача адвоката Гуримського О.В. при проникненні до квартири незаконними та зобов`язати Гуримського О.В. вчинити дії по відновленню попереднього стану дверних замків та безперешкодного користування позивачем квартирою. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на праві сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належала квартира АДРЕСА_1 . 22.12.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір позики грошей та договір іпотеки під заставу вказаної квартири. У зв`язку з неповерненням позики, іпотека продовжувала діяти до виконання зобов`язання боржником. Але за іншим зобов`язанням приватним виконавцем Мілоцьким О.Л. за заявою ОСОБА_2 18.10.2018 року було відкрито виконавче провадження та здійснено арешт предмета іпотеки та реалізовано його на електронних торгах ДП "СЕТАМ" 19.07.2019 року без згоди на це іпотекодержателя ОСОБА_5 .. Переможцем торгів став стягувач ОСОБА_2 , який зареєстрував на підставі свідоцтва від 26.07.2019 року право власності на вищезазначену квартиру. 31 січня 2020 року представник стягувача адвокат Гуримський О.В. не маючи рішення суду про виселення позивача з квартири АДРЕСА_1 , разом з приватним виконавцем Мілоцьким О.Л., незаконно проникли до квартири без повідомлення позивача та змінили замки, що свідчить про фактичне виселення позивача в порушення норм чинного законодавства.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. При цьому, посилаючись на практику Верховного Суду України, Європейського суду,зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що позивача не було попереджено про проникнення до квартири 31.01.2020 року, виселення з житлового приміщення на підставі ч.2 ст. 109 ЖК УРСР неможливе без рішення суду та надання іншого житлового приміщення. Рішення суду про  виселення та про усунення перешкод у користуванні  і розпорядженні квартирою відсутнє. 
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду  не надходило.
 
В судовому засіданні апелянт просив апеляційну скаргу задовольнити.
 
Відповідач та представник третьої особи -  ОСОБА_2 , в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення,  а рішення суду першої інстанції без змін. 
 
Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2005 року належала квартира АДРЕСА_1 (а. с. 9, 10).
 
22 грудня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір позики, умовами якого передбачено, що позикодавець при укладенні цього договору передав позичальникові строком до 22 червня 2010 року грошові кошти в розмірі 1 495 805,00 грн. Договір є безвідсотковим (а. с. 11 - 13).
 
22 грудня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, пунктом 1.1 якого визначено, що цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло в іпотекодавця на підставі договору позики, посвідченого 22 грудня 2009 року, на суму 1 495 805,00 грн. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 (а. с. 14 - 17).
 
Квартира АДРЕСА_1 зареєстрована 29.07.2019 року на праві власності за ОСОБА_2 , що підтверджується копією Свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Могильницькою О.А. та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 94, 95).
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення його права користування квартирою АДРЕСА_1 відповідачем по справі, оскільки жодного доказу того, що адвокатом Гуримським О.В. було замінено замки на вхідних дверях квартири суду не надано. Твердження позивача про те, що проникнення до квартири було незаконним суд не прийняв до уваги, оскільки дозвіл на проникнення до житла було надано приватному виконавцю Мілоцькому О.Л. ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.12.2019 року в межах примусового виконання рішення суду про стягнення боргу.
При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).
 
Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
 
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
 
Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Вимога про усунення перешкод у користуванні квартирою пов`язана із тим, чи має позивач будь-яке право щодо спірного майна.
 
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК  України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 зазначив про те, що проникнення до квартири та зміна дверних замків відбулося у січні 2020 року, чим були порушені його права безперешкодного користування квартирою та виселено його із квартири. 
 
Колегія суддів, вважає, що доказів на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 суду не надав і матеріали справи їх не містять.
 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено порушення його права користування квартирою АДРЕСА_1 відповідачем по справі, а його твердження про те, що проникнення до квартири було незаконним спростовується матеріалами справи, а саме, дозволом на проникнення до житла наданим приватному виконавцю Мілоцькому О.Л. ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.12.2019 року в межах примусового виконання рішення суду про стягнення боргу.
 
Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції позивач незаконні на його думку дії приватного виконавця не оскаржував, позовні вимоги у судді першої інстанції не змінював і не уточнював, на час проведення оскаржуваних ним дій не був власником спірної квартири та не має реєстрації за вказаною адресою. А відтак, колегія суддів вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту свої прав та інтересів, оскільки вчинення будь яких дій з боку відповідачів щодо виселення позивача та зміни замків не встановлено.
Посилання апелянта на практику Верховного Суду є не обґрунтованими, оскільки вказані судові рішення стосуються інших правовідносин та не можуть бути застосовані при даних обставинах, так як ухвалене у інших правовідносинах за інших обставин, встановлених у справах. 
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                              Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                          В.А. Нежура 

          Є.М. Суханова