Постанова
Іменем України
17 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 752/20497/17
провадження № 51-801км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
виправданого                                             ОСОБА_6 ,
захисника                                                    ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100010002020 
від 15 березня 2017 року, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Калуш Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,
за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2018 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, і виправдано у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Згідно з виправдувальним вироком місцевого суду орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_6 у тому, що він у невстановлені слідством час, у місці та у спосіб без передбаченого законом дозволу придбав 
153 бойових патрона калібру 7,62х39, після чого почав незаконно зберігати їх у приватному будинку АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності його дружині. 
Орган досудового розслідування кваліфікував такі дії ОСОБА_6 за ч. 1 
ст. 263 КК України як незаконне придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.
У результаті розгляду кримінального провадження місцевий суд з урахуванням сукупності досліджених у судовому засіданні доказів дійшов висновку, що сторона обвинувачення не довела того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 
ст. 263 КК України, вчинив саме ОСОБА_6 , а тому виправдав останнього на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Не погоджуючись із виправдувальним вироком, прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, оскаржив його до апеляційного суду.
Київський апеляційний суд ухвалою від 16 січня 2020 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд першої інстанції передчасно дійшов висновку, що досліджені в судовому засіданні докази не доводять винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Вважає, що суд не дав належної оцінки таким доказам у кримінальному провадженні, як: протокол обшуку від 14 березня 2017 року, висновок експерта 
№ 411 від 22 березня 2017 року, показання свідка ОСОБА_8 , листи директорів ТОВ «Ібіс» та ТОВ «Мисливська зброя».
При цьому апеляційний суд, як стверджує прокурор, не перевірив доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, зокрема, про те, що судом першої інстанції в порушення вимог статей 94, 370, п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України не було зазначено підстав для виправдання ОСОБА_6 та мотивів, з яких було відкинуто докази обвинувачення. Крім цього, апеляційний суд, на думку прокурора, не мотивував рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги, чим також допустив істотні порушення кримінального процесуального закону.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_7 в інтересах виправданого ОСОБА_6 , вказуючи на безпідставність викладених у ній доводів, просить залишити постановлені у кримінальному провадженні судові рішення без зміни, а касаційну скаргу прокурора — без задоволення.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Прокурор, висловивши свої доводи, підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити. 
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та  апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
За статтею 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та  вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з  нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та  оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів — з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Окрім додержання цих вимог, в судовому рішенні слід проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати на кожен із них вичерпну відповідь.
Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, зазначених вимог закону в цьому провадженні належним чином не було виконано.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор оскаржив його в апеляційному порядку.
Відповідно до апеляційної скарги прокурор вважав, що оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_6 є незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, прокурор посилався на те, що суд першої інстанції при ухваленні виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 всупереч п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України не вказав підстав для його виправдання та мотивів, з яких було відкинуто докази обвинувачення, а саме: показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , протокол обшуку від 14 березня 2017 року, висновок експерта № 411 
від 22 березня 2017 року, постанову т.в.о. начальника СВ слідчого відділення Голосіївського УП ГУ НП у місті Києві від 12 травня 2017 року про визнання речовими доказами, листи директора ТОВ "Ібіс" від 22 червня 2017 року, начальника ВКОЗ у СДС УПД ГУ НП у місті Києві від 13 червня 2018 року, директора ТОВ "Мисливська зброя", дозвіл № 7945 від 11 квітня 2013 року, дозвіл № 2099/32320 від 2 серпня 2014 року, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, прокурор у апеляційній скарзі вказував на те, що висновки суду першої інстанції з приводу проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 з порушенням кримінального процесуального закону є хибними, оскільки такий обшук було проведено уповноваженою на те особою згідно вимог чинного законодавства.
Проте, як убачається із матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції не   перевірив зазначених доводів щодо їх узгодженості із положеннями вимог процесуального та матеріального законів, не надав на них відповідей з посиланням на відповідні норми закону. 
Зокрема, суд першої інстанції, дослідивши протокол про надання підозрюваному та його захиснику доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 22 вересня 2017 року, та зваживши на відсутність у ньому 
даних про надання стороні захисту доступу до речових доказів (патронів), 
на підставі ч. 12 ст. 290 КПК України визнав неможливим допустити відомості щодо них як доказ.
При цьому речовий доказ – 153 патрони – суд першої інстанції, як убачається з ухваленого вироку від 20 грудня 2018 року, недопустимим доказом не визнавав, на що безпідставно вказав суд апеляційної інстанції, стверджуючи про законність та обґрунтованість вказаного судового рішення у зазначеній частині.
До того ж слід зазначити, що у вказаному протоколі від 22 вересня 2017 року, як убачається з його змісту, як ОСОБА_6 , так і його захисник, після ознайомлення з наданими матеріалами (додатковими матеріалами) досудового розслідування власноруч зазначили про те, що з матеріалами кримінального провадження ознайомлені в повному обсязі, при чому жодних заяв, клопотань чи доповнень вони не мали, в тому числі і щодо надання чи ненадання їм доступу до 153 патронів як речових доказів у цьому кримінальному провадженні. Не заявляла таких клопотань сторона захисту і під час судового розгляду, на що суд апеляційної інстанції, залишаючи без зміни оскаржений вирок, уваги не звернув.
Крім того, як убачається з оскаржуваних судових рішень, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо визнання протоколу про проведення обшуку від 14 березня 2017 року та висновку експерта № 411 
від 22 березня 2017 року недостовірними доказами, стверджуючи про те, що для дослідження експерту були надані 153 патрони, але з іншим маркуванням, ніж маркування, зазначене в протоколі обшуку.
Визнавши зазначені докази такими, що не можуть бути прийняті судом як належні, суд не з`ясував причини допущення вищевказаної помилки, не проаналізував аспекти її істотності в контексті її впливу на недостовірність здобутих доказів зважаючи на те, що знайдені під час обшуку патрони у кількості 153 одиниці були вилучені в присутності понятих та поміщені до пакета, який було опечатано та скріплено підписами як понятих, так і слідчого, та цілісність якого була підтверджена при відкритті експертом, який досліджував поміщені до нього 153 патрони. 
Зазначене залишилось і поза увагою суду апеляційної інстанції, який, 
досліджуючи матеріали кримінального провадження, як і суд першої інстанції, дійшов передчасного висновку про неналежність вказаних доказів. 
До того ж, як убачається зі змісту оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції вказав на визнання місцевим судом не лише протоколу про проведення обшуку недостовірним, а й його результатів, що не відповідає дійсності з огляду на зміст ухваленого вироку.
З урахуванням наведеного колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що ухвала апеляційного суду не містить належного обґрунтованого аналізу з    відповідними висновками щодо доведеності чи недоведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 
ст. 263 КК України.
Отже, зважаючи на наведене, рішення апеляційного суду через порушення вимог ст. 419 КПК України не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд повинен урахувати наведене в цій постанові, перевірити всі доводи, зазначені в поданій апеляційній скарзі прокурора, оцінити кожний доказ із точки зору узгодженості та взаємозв`язку, належності, допустимості, та на підставі сукупності таких доказів ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог процесуального та матеріального законів.
За таких обставин касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду – скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                ОСОБА_3