ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/1927/20                                                                                 Головуючий у 1 інстанції: Леонтович А.М.
                                                                                Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  14 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Бужак Н.П.
                                                                 Парінова А.Б.
За участю секретаря                               Борейка Д.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України,  адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:
- стягнути з Офісу Генерального прокурора, правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь ОСОБА_1 надбавку за класний чин у сумі 3120, 00 грн.
- стягнути з Офісу Генерального прокурора, правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки при звільненні починаючи з 30.10.2019 по день ухвалення судового рішення. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої та прийняти  нове рішення, яким задовольнити позов повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує про відсутність підстав для виключення зі складових заробітної плати позивача надбавки за класний чин.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,   ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 виданим Березанським МВ ГУ МВС України у Київській області 01.06.1999 р.
Наказом Генерального прокурора України від 05 вересня 2014 року №2096ц ОСОБА_1 присвоєно класний чин старшого радника юстиції.
Наказом Генерального прокурора України 21 березня 2019 року №196ц ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням.
29 жовтня 2019 року Наказом Генерального прокурора України №1287ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, визначено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні виплати при звільненні.
Згідно розрахункового листа за жовтень 2019 року, ОСОБА_1 нараховано до виплати: - оклад 6815,45 грн.; - надб. за ОВЗ 9541,64 грн.; - вислуга прокурорів 2726,18 грн.; - премія щомісячна 155529,50 грн.; - ідекс. доходів 339,00 грн.; над. за доступ державної 714,00 грн.; комп. за невик. відпустку по 103 - 140110,90 грн.; всього нараховано 175 038, 43 грн.
Не погоджуючись із невиплатою надбавки за класний чин, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України регулюються     Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі  -  Закон №1697-VII).
Згідно ч. 3 ст. 16 Закону № 1697-VII, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
За приписами п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
У відповідності до ч. 5 ст. 51 Закону № 1697-VII, на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Положення статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачають, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
За приписами ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Генерального прокурора України від 29 жовтня 2019 року №1287ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (а.с. 12).
Відповідно до Розрахункового листа за жовтень 2019 року, ОСОБА_1 нараховано до виплати: - оклад 6815,45 грн.; - надб. за ОВЗ 9541, 64 грн.; - вислуга прокурорів 2726,18 грн.; - премія щомісячна 155529,50 грн.; - ідекс. доходів 339, 00 грн.; над. за доступ державної 714, 00 грн.; комп. за невик. відпустку по 103  - 140110, 90 грн.; всього нараховано 175 038, 43 грн. (а.с. 72).
Колегія суддів зазначає, що на час призначення ОСОБА_1 на посаду прокурора був чинний Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII (далі - Закон №1789-XII). 
Частиною 1 статті 49 вищевказаного Закону №1789-XII було передбачено, що заробітна  плата прокурорів і слідчих прокуратури складається із посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років і має  забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання  службових   обов`язків,  а  так  само  закріплення  кваліфікованих  кадрів.  Надбавки  за  вислугу  років  встановлюються  також іншим працівникам  прокуратури  (спеціалістам,  службовцям, робітникам).  Розміри  посадових  окладів,  надбавок  за  класні чини та вислугу  років затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Верховної Ради України від 06.11.1991 року №1795-XII було затверджено Положення про класні чини  працівників органів прокуратури України, яке визначало  порядок встановлення і присвоєння класних  чинів працівникам органів прокуратури.
Колегія суддів зазначає, що саме положення вищевказаних нормативно-правових актів встановлювали класні чини прокурорів та їх право на надбавку за класний чин.
Разом з тим, пунктом 1 Розділу II. «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, який набрав чинності 25 вересня 2019 року, визнано такими, що втратили чинність норми Закону України «Про прокуратуру» у редакції 1991 року, у тому числі, частина перша ст. 49, а також, Постанову Верховної Ради України від 6 листопада 1991 року "Про затвердження Положення про класні чини працівників органів прокуратури України".
Таким чином, колегія суддів зазначає, що з 25 вересня 2019 року скасовано одну із складових заробітної плати прокурорів - надбавку за класний чин, а тому, нарахування заробітної плати прокурорів після набрання чинності положеннями  Закону № 113-IX проводиться без врахування зазначеної надбавки.
З огляду на вищевказане, доводи ОСОБА_1 про порушення його прав при не включенні до заробітної плати у вересні-жовтні 2019 року надбавки за класний чин, колегія суддів вважає необгрунтованими.
Також, колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на постанову Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», оскільки, вказана постанова визначала лише розмір надбавки за класний чин, але не встановлювала таку надбавку.
З огляду на зазначене, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2  ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 229, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені  статтями 328-329 КАС України.

 Суддя-доповідач                                                                               Вівдиченко Т.Р.
          
 Судді                                                                                                  Бужак Н.П.
                                                                                                  
                                                                                                           Парінов А.Б.

                                                            Повний текст постанови виготовлено 18.12.2020 р.