ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6363/20 Справа № 205/9286/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
         головуючого судді Єлізаренко І.А.,
         суддів   Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,
         за участю секретаря Заворотного К.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості 

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 20 грудня 2013 року він надав відповідачеві у борг 40000 доларів США, про що було складено відповідну розписку. Свої зобов`язання щодо надання грошових коштів він виконав у повному обсязі, а відповідачем взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми боргу виконані належним чином не були. В рахунок погашення боргу за договором позики ОСОБА_2 повернуто лише 4050 доларів США та 15000 гривень. Строком повернення грошових коштів було визначено 20 червня 2014 року, проте відповідачем не повернуто залишок заборгованості і по теперішній час. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили, встановлено факт укладання між ним та ОСОБА_2 договору позики. Датою останнього платежу, сплаченого відповідачем ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу є 18 травня 2017 року. Крім того, банківським платіжним документом підтверджується перерахування відповідачем на його рахунок 22 липня 2016 року грошових коштів у сумі 15000 грн., тому строк позовної давності ним не пропущено. З наведених підстав позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 20 грудня 2013 року у розмірі 986 818 грн. 86 коп., а також судові витрати. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру
є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, 20 грудня 2013 року ОСОБА_2 складено розписку, відповідно до якої він отримав у борг від ОСОБА_1 40000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 20 червня 2014 року (а.с. 142).
Позивач зазначав, що у рахунок погашення боргу за договором позики відповідачем було сплачено позивачу 4050 доларів США та 15 000 грн., що учасниками справи не заперечується.
Залишок боргу ОСОБА_2 не повертає, що було підставою звернення позивача до суду у цій справі.
Встановлено, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року у справі № 205/8464/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 9-13).
Із позовними вимогами у вказаній справі позивач  ОСОБА_1 звертався до суду у грудні 2017 року та просив визнати недійсним правочин — договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20 грудня 2013 року, оформленого розпискою про отримання позики у розмірі 40000 доларів США та просив внаслідок визнання правочину недійсним стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 975714 грн. 75 коп. 

Вказаним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року  встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимоги про захист свого цивільного права або інтересу щодо пред`явлення вимоги про виконання зобов`язання за вказаним договором.
Вирішуючи вказаний спір по суті, суд виходив із того, що строком виконання відповідачем зобов`язань за договором позики від 20 грудня 2013 року було визначено 20 червня 2014 року, а тому саме з 20 червня 2014 року почався перебіг строку позовної давності.
Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.
Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
За змістом вказаних норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Із позовною заявою у цій справі про стягнення заборгованості ОСОБА_1 звернувся 14 грудня 2018 року (а.с.2-8).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року у справі № 205/8464/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено з підстав пропуску позивачем ОСОБА_1 строків позовної давності на звернення до суду з позовними вимогами щодо вимоги про захист свого цивільного права або інтересу щодо пред`явлення вимоги про виконання зобов`язання за вказаним договором (а.с.9-13).
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року набрало законної сили та у встановленому законом порядку учасниками справи не оскаржувалося.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з підстав пропуску строків позовної давності, про застосування якого і у цій справі, крім того, також було заявлено відповідачем (а.с. 85, 86).
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач погасив частину боргу у розмірі 4050 доларів США, з яких 15000 грн. були переведені на його банківський рахунок 22 липня 2016 року та 500 доларів США було повернуто 18 травня 2017 року, а тому вважає, що строк позовної давності при поданні позову 14 грудня 2018 року пропущено не було є безпідставними, оскільки вказаним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року ці обставини також були встановлені і судом відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв”язку з пропуском ним строків позовної давності щодо пред”явлення вимоги про виконання зобов”язання за вказаним договором. 
Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.ст.  367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 

                                           П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2020 року  – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя

Судді