справа № 752/10604/19                     
головуючий у суді І інстанції Колдіна О.О.
провадження № 22-ц/824/8544/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
21 грудня 2020 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Мостової Г.І., 
суддів: Слюсар Т.А., Рейнарт І.М.,
за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, -
в с т а н о в и в :
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва із заявою про встановлення обмежувального припису строком на шість місяці відносно ОСОБА_2 , шляхом заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , усунення перешкод у користуванні її особистим майном в зазначеній квартирі, заборони спілкуватися особисто і через третіх осіб, переслідувати і наближатись ближче, ніж на 100 метрів.
Заява обґрунтована тим, що заявник є власником житла за адресою: АДРЕСА_1 .
26 квітня 2019 року заявник звернулась в органи поліції щодо неправомірних дій відносно неї збоку ОСОБА_2 .
26 травня 2019 року ОСОБА_1 з дільничним інспектором Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві Новіцьким В.Т. та групою працівників поліції, які були викликані, мали намір зайти до кв. АДРЕСА_2 з метою виконання термінового забороняючого припису, що винесений дільничним, однак ОСОБА_2 почав погрожувати як працівникам поліції, так і заявниці і вчинив акт самопідпалу з метою перешкодити виконанню припису.
В подальшому ОСОБА_2 був госпіталізований.
Оскільки ОСОБА_2 страждає на психічні розгляди, є небезпечним, заявниця просить встановити відносно нього обмежувальний припис з метою забезпечення її проживання в квартирі, що належить їй на праві власності.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Свої висновки суд першої інстанції обґрунтував тим, що заявницею не доведено фактів вчинення відносно неї фізичного, психологічного або економічного насильства з боку ОСОБА_2 та відсутність на час розгляду справи ризиків застосування такого насильства в майбутньому, а сам факт звернення ОСОБА_1 до суду з цією заявою підтверджує лише наявність тривалого конфлікту між сторонами щодо права користування квартирою АДРЕСА_2 , що була придбана за час перебування у шлюбі, що також підтверджується наявністю спорів в провадженні Голосіївського районного суду міста Києва з цього приводу.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про винесення обмежуваного припису.
Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи у суді першої інстанції мало місце неправильне застосування норм матеріального права, порушення процесуального права, не враховано фізичне, економічне, психологічне насилля, що призвело до прийняття помилкового рішення. Ці порушення були пов`язані між собою, в тому числі через неправильне застосування процесуальних норм в розгляді обставин справи. Як наслідок, на основі неправильних висновків, які були помилковими і неправильно застосовані при розгляді судом, порушені норми матеріального права.
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті  1 цього Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до положень статті 24 вказаного закону, до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: терміновий заборонний припис стосовно кривдника; обмежувальний припис стосовно кривдника; взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; направлення кривдника на проходження програми для кривдників.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.  Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому Залізничним відділом реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим, який був розірваний на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року.
З 2014 року після тимчасової окупації АР Крим, ОСОБА_2 проживає в кв.  АДРЕСА_2 , яка відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалко Р.О., належить на праві власності ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 періодично проживає на території АР Крим, де їй на праві власності належить кв. АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_4 .
Частиною 1 статті 82 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування, а саме обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Зазначені обставини не заперечувались сторонами у справі, тому відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Звертаючись із заявою про видачу обмежувального припису, заявник посилалася на вчинення відносно неї з боку ОСОБА_2 фізичного та економічного насильства, що відбулося 26 травня 2019 року, зазначаючи також, що за своїм психічним станом здоров`я ОСОБА_2  є небезпечним для неї і оточуючих.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Епікризи з історії хвороби ОСОБА_2 , виданий ТМО «Психіатрія» за результатами лікування не підтверджують обставин щодо небезпечності ОСОБА_2 для оточуючих та необхідності його ізоляції.
Судом встановлено, що 06 лютого 2019 року заінтересована особа ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині покупця, визнання його покупцем квартири та визнання права власності.
19 березня 2019 року заявник ОСОБА_1   звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 в зв`язку з вчиненням відносно неї психологічного та фізичного насильства.
Відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року у задоволенні заяви було відмовлено в зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження зазначених обставин.
25 березня 2019 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення.
26 травня 2019 року дільничним інспектором Новіцьким В.Г. був винесений терміновий забороняючий припис стосовно ОСОБА_2 в зв`язку з вчиненням економічного насильства відносно ОСОБА_1 та позбавлення її житла, як зазначено безпосередньо в приписі.
ОСОБА_1 разом з працівниками поліції 26 травня 2019 року з`явились до кв. АДРЕСА_2 з метою виконання припису та виселення ОСОБА_2 .
Про вчинення таких дій ОСОБА_2 було відомо, про що він розмістив оголошення в соціальній мережі про висловлювання погроз з боку працівників поліції щодо його виселення з квартири.
26 травня 2019 року ОСОБА_2 перешкоджав вільному доступу працівників поліції до кв. АДРЕСА_2 , що стало підставою для примусового входження, за наслідками якого ОСОБА_2 висловив погрози щодо вчинення акту самогубства, які реалізував здійснивши самопідпал, після чого був госпіталізований.
Пунктом 3 частиною першою статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (пункт 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що заявником ОСОБА_1 не було доведено, що вона дійсно є постраждалою особою від домашнього насильства, а її кривдником є заінтересована особа  ОСОБА_2 , оскільки  судом не встановлено випадків насильства у будь-якій формі стосовно заявника, а також ризиків настання насильства в майбутньому. 
Натомість, судом встановлено наявність між колишнім подружжям спору з приводу права користування ОСОБА_2 кв.  АДРЕСА_2 ,що не може розцінюватись як насильство в сім'ї.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» рішення від 10 лютого 2010 року).
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
 
Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий                                                                                  Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Т.А. Слюсар
 
                                                                                                        І.М. Рейнарт