ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 809/2498/14 пров. № А/857/7434/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В.
суддя                                                     Макарик В.Я..

секретар судового засідання                     Гнатик А.З.

за участю:
представник позивача                     Ружицький В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року (головуючий суддя Микитюк Р.В., м. Івано-Франківськ, проголошено о 15:53:30, повне судове рішення складено  25 травня 2020 року) у справі № 809/2498/14 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області   про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
В С Т А Н О В И В:
25 липня 2014 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №1988-15 від 04.06.2014 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідач, в порушення вимог Податкового кодексу України, Земельного кодексу України, протиправно нарахував йому земельний податок із фізичних осіб на земельну ділянку, на якій розміщений, належний на праві приватної власності ОСОБА_1 , об`єкт нерухомого майна, а саме – вбудовані підвальні нежитлові приміщення магазину та кафе площею 583,7 м2, як частина багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 . Позивач вважала, що їй не відводилась у користування та не передавалась у власність земельна ділянка під вказаним об`єктом нерухомості, в тому числі під частиною будинку. Згідно відомостей державного земельного кадастру за позивачем не числиться за спірною адресою земельна ділянка. Крім того, вказувала на те, що за дану земельну ділянку, як об`єкт оподаткування, сплачується орендна плата іншим платником – Товариством з обмеженою відповідальністю «Новекс Комфорт» (далі – ТзОВ «»Новекс Комфорт»), про що останнім щороку добровільно декларуються такі зобов`язання. Земельний податок на земельну ділянку, на якій розміщені інші об`єкти нерухомого майна (частини нерухомого майна) будинку АДРЕСА_1 , на переконання позивача, із врахуванням правової позиції відповідача, повинний сплачуватися також іншими платниками податку – власниками таких нежитлових приміщень в силу вимог пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.10.2014 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено повністю визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Мінхододів в Івано-Франківській області від 04.06.2014 №1988-15.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2015 апеляційну скаргу державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області залишено без задоволення, а постанову  Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.10.2014 - без змін.
Постановою Верховного Суду від 23.01.2020 касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області задоволено частково. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.10.2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2015 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року, прийнятим за результатами нового розгляду справи позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області від 04 червня 2014 року №1988-15.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС в Івано-Франківській області, як правонаступника відповідача у цій справі, подало апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати оскаржене рішення суду та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю.
В апеляційній скарзі, яка по суті тотожна відзиву відповідача на адміністративний позов, відповідач зазначає, що будівля, в якій знаходяться належні позивачеві нежитлові підвальні приміщення, перебуває на балансі та обслуговуванні ТОВ «Новекс Комфорт», яке на підставі укладеного 25.06.2011 з Івано-Франківською міською радою договору оренди землі №174 орендує земельну ділянку під вказаною спорудою. В силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні. Таким чином, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою. При цьому, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 287.8 статті 287 ПК України). Тобто, фізична особа – власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, незважаючи на те, чи зареєстровано за нею право власності/користування земельною ділянкою під таким приміщенням. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Верховним Судом України у постановах від 07.07.2015 (справа №826/12388/13-а), від 02.12.2015 (справа №826/3130/15), а також Верховним Судом у постановах, зокрема від 19.06.2018 (справа №826/8009/16), від 21.11.2018 (справа №826/10289/16).
У відповідь на апеляційну скаргу позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якій проти вимог скарги заперечив, вважає позицію відповідача хибною, такою, що суперечить обставинам справи.
Апелянт участь повноважного представника у судовому засіданні не забезпечив, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. 
Представник позивача в судову засіданні проти вимог скарги заперечує, вважає її доводи помилковими.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.
На підставі ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд перевіряє висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як встановлено судом Державною податковою інспекцією 04 червня 2014 року прийнято податкове повідомлення-рішення №1988-15, яким ОСОБА_1 нараховано за 2014 рік податкові зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб на суму 8 321,76 гривень. 
ОСОБА_1 є власником вбудованих нежитлових приміщень продуктового магазину та кафе загальною площею 583,7 м2 розташовані за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 19 лютого 2013 року, індексний номер 597831, а також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна. Ці приміщення розміщенні у цокольному поверсі (підвалі) багатоповерхового житлового будинку, що розташований за тією ж адресою: АДРЕСА_1 .  Будівля, в якій знаходяться належні позивачу нежитлові підвальні приміщення перебуває на балансі та обслуговувані TзOB «Новекс Комфорт», що підтверджується довідками TзOB «Новекс Комфорт» від 25.07.2014 року №110, від 13.07.2014 року № 112, яке орендує земельну ділянку під вказаною будівлею.
У постанові від 23.01.2020 Верховний Суд зокрема зазначив, що у справі, яка розглядається, суди, встановивши, що позивач є власником нежитлового приміщення, за земельну ділянку під яким Інспекцією оспорюваним податковим повідомленням-рішенням нараховано земельний податок, в той же час зазначили, що сплачувати плату за користування землею зобов`язане Товариство з обмеженою відповідальністю «Новекс Комфорт», на балансі та обслуговувані якого знаходиться будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а отже не врахували наведених положень законодавства й відповідно не надали в їх контексті оцінки спірним у даній справі правовідносинам як таким.
Відтак, визнаючи спірне рішення відповідача протиправним та скасовуючи його, суд першої інстанції зазначив, що відповідач у листі від 08.05.20 №360/09-19-55-33-26 повідомив, що немає можливості здійснити розрахунок земельного податку з урахуванням прибудинкової території та пропорційності належній частці площі будинку, відповідно до вимог статті 286.3 ПК України, відтак не довів правомірність винесення оспорюваних податкових повідомлень-рішень.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суд першої інстанції з огляду на наступні міркування.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
За змістом підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України; у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.
Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.
В силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Таким чином обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.
Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Як визначено статтею 126 ЗК України, право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК України і статтею 377 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.
За правилами пункту 286.1 статі 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території (пункт 286.6).  
Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі (пункт 286.2). 
Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу (пункт 286.5). 
За змістом вимог пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:
1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;
2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;
3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.
За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.
Пунктами 287.6, 287.8 статті 287 Податкового кодексу України визначено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Норми статті 286 Податкового кодексу України врегульовують порядок обчислення плати за землю, а статті 287 коментованого Кодексу – строк сплати за землю, а відтак застосовуються одночасно із урахуванням тих обов`язкових приписів, які вони визначають у їх правовій єдності.
Системний аналіз таких правових норм свідчить, що якщо в багатоповерховому будинку, в тому числі багатоквартирному будинку, розміщені на різних поверхах нежитлові приміщення, які належать різним фізичним і юридичним особам, земельний податок їм нараховується у рівних частинах або пропорційно належній частці кожної особи, що вираховується в залежності від того чи будівля (частини такої споруди у вигляді окремих нежитлових приміщень) перебувають в спільній сумісній, спільній частковій власності, а також – поділена чи не поділена споруда (частина такої споруди) між такими власниками в натурі.
Змісту отриманої інформації від Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», Товариства з обмеженою відповідальністю «Новекс Комфорт» вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 станом на вересень 2014 року за 5 особами зареєстровано право власності на нежитлові приміщення, а саме:
-           ОСОБА_1 , вбудовані приміщення продуктового магазину та кафе, площею 583,7 м 2 (цокольний поверх, підвальні приміщення);
-           ОСОБА_2 , нежитлові приміщення громадського призначення «Г», площею 110,3 м 2 (перший поверх);
-           ОСОБА_3 , нежитлові приміщення «Д», площею 103,9 м 2 (перший поверх);
-           ОСОБА_4 , нежитлові приміщення «Б», площею 107,8 м 2 (перший поверх);
-           ОСОБА_5 , нежитлові приміщення «А», площею 103,9 м 2 (перший поверх).
Крім того, на підставі закону і цивільного договору за ТзОВ «Будівельною компанією «Фонд Розвитку Нафтогазу» закріплено нежитлові приміщення «В», площею 98,5 м 2 (перший поверх), втім речове право на об`єкт нерухомого майна така юридична особа в Державну реєстрі речових прав на нерухоме майно, не зареєструвала.
Отже, в межах загальної площі залягання будинку (плями забудови) АДРЕСА_1 в самому багатоквартирному житловому будинку у підвальній частині і першому поверсі вбудовані (розміщені) нежитлові приміщення загальною площею 1 108,1 м 2, з яких в Державну реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право приватної власності за 5 фізичними особами на загальну площу 1 009,6 м 2.
Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи 03 жовтня 2014 року суд витребував у відповідача письмові докази на підтвердження того, що при розрахунку позивачу розміру спірного земельного податку відповідачем враховано вимоги пунктів 286.6 статті 286 Податкового кодексу України, а також дані про те, чи нараховано земельний податок із урахуванням коментованої статті Кодексу громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_4 за володіння нежитловими приміщеннями в будинку АДРЕСА_1 .
На ухвалу суду представник відповідача відповіді і доказів не надав, хоча до заперечення проти позову долучив розрахунок земельного податку позивачу, із якого слідує, що обчислення зроблено із загальної площі залягання, без врахування відповідної пропорційності фізичної вбудови інших нежитлових приміщень.
Зазначене свідчить, що відповідач при нарахуванні земельного податку ОСОБА_1 не дотримав обов`язкових вимог, визначених в пункті 286.6 статті 286 Податкового кодексу України.
Сума податку, визначена рішенням №1988-15 від 04.06.2014 року, є значно завищеною.
Пунктом 287.8 статті 287 ПК України визначено, що власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Тобто, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, незважаючи на те, чи зареєстровано за нею право власності/користування земельною ділянкою під таким приміщенням.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена Верховним Судом України у постановах від 07 липня 2015 року (справа №826/12388/13-а), від 02 грудня 2015 року (справа №826/3130/15), а також Верховним Судом у постановах, зокрема, від 19 червня 2018 року (справа №826/8009/16), від 21 листопада 2018 року (справа №826/10289/16).
Судом першої інстанції, на виконання постанови Верховного Суду від 23.01.2020, зобов`язано відповідача здійснити розрахунок земельного податку щодо позивача з урахуванням прибудинкової території та пропорційності належній частці площі будинку, відповідно до вимог статті 286.3 ПК України.
Головне управління ДФС в Івано-Франківській області звернулося до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області з листом за вих. № 651/9/09-19-08-02-10 від 05.03.2020, яким просило надати витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 2014 рік за земельною ділянкою в АДРЕСА_1 (землі комерційного призначення).
Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області на лист Головного управління ДФС в Івано-Франківській області щодо надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку на 2014 рік надало відповідь за вих. №8-9-0.10-1536/0/2-20 від 17 березня 2020 року, у якій зокрема зауважили, що частиною 2 статті 20 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (далі - Витяг). Форма Витягу застосовується згідно додатку 9 Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 №489 і формується виключно на дату звернення. Законодавчими та нормативно-правовими актами, які регулюють проведення нормативної грошової оцінки земель не передбачено визначення нормативної грошової оцінки земельних ділянок за минулі роки. Разом з тим у відповіді зазначено, що технічна документація з нормативної грошової оцінки земель населених пунктів за 2009-2015 роки втратила чинність, оскільки рішенням Івано-Франківської міської ради від 19.05.2015 №1733-54 була затверджена нова технічна документація, яка відповідно до положень п.271.2 статті 271 Податкового кодексу вступила в дію з 01.01.2016 року.
В той же час у матеріалах справи наявна заява Головного управління ДФС в Івано-Франківській області у якій зазначено, що за повідомленням структурного підрозділ, відповідального за адміністрування податків і зборів з фізичних осіб (службова записка № 360/09-19-15-33-26 від 08.05.2020), здійснити розрахунок земельного податку щодо позивача з урахуванням прибудинкової території та пропорційності належній частці площі будинку, відповідно до вимог статті 286.3 ПК України немає можливості у зв`язку з відсутністю даних, необхідних для такого розрахунку. 
Відповідно до ч.1-2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78  цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням встановлених обставин справи та наявних доказів апеляційний суд приходить висновку, що відповідач не може довести обґрунтованість свого рішення, а відтак довести його правомірність та законність прийняття.
Наведені в апеляційні скарзі доводи, висновки суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року  у справі № 809/2498/14 – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	В. Я. Макарик  	
Повне судове рішення складено 13 жовтня 2020 року.