ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 620/846/19
адміністративне провадження № К/9901/28071/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді доповідача - Желтобрюх І.Л., суддів: Білоуса О.В., Гімона М.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 року (головуюча суддя - Баргаміна Н.М.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року (колегія суддів у складі: головуюча суддя - Ганечко О.М., судді - Василенко Я.М., Шурко О.І.) у справі №620/846/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АКБ «Моноліт» до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
установив:
У березні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АКБ «Моноліт» (далі - ТОВ «АКБ «Моноліт», Товариство) звернулось до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області (далі - ГУ ДФС у Чернігівській області), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 29 листопада 2018 року №00004161400 та №00004171400. На обґрунтування позовних вимог вказувало, що зроблені контролюючим органом в акті перевірки висновки щодо нереальності господарських операцій позивача з контрагентами не відповідають дійсності та ґрунтуються на припущеннях. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від                             18 вересня 2019 року, позов Товариства задоволено в повному обсязі.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, вважаючи, що вони прийняті внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, відповідач звернувся із касаційною скаргою, у якій просить скасувати прийняті судами рішення і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. На обґрунтування вимог касаційної скарги її заявник зазначає, що за результатами проведеної перевірки позивача встановлено декларування правовідносин з контрагентами, за якими позивачем оформлені первинні документи, які не мають юридичної сили та не можуть бути підставою для відображення в регістрах бухгалтерського обліку і в податковій звітності. Окрім того, вказує, що під час перевірки виявлено невідповідність придбання товарів (робіт, послуг) з реалізованими по ланцюгу постачання. Контролюючий орган зазначає, що в ході перевірки не надані сертифікати якості виробника та документи, які б підтверджували транспортування товару.
У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін як законні й обґрунтовані. На противагу доводам контролюючого органу, викладеним в касаційній скарзі, вказує, що відповідач не наводить жодних аргументів щодо порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права.
Касаційна скарга розглядається відповідно до пункту 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, тобто до 8 лютого 2020 року.  
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Суди встановили, що      податковим органом була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «АКБ «Моноліт» щодо правомірності формування податкової звітності з податку на додану вартість за липень, вересень та грудень 2017 року, за лютий, березень, квітень, травень, червень та липень 2018 року за взаємовідносинами з ТОВ «КОМПАНІЯ ФРІДОМ ГРУП», ТОВ «СТРОЙ-ІНТЕРНЕШНЛ», ТОВ «МАРІБАКС», ТОВ «ВІКО ЕВОЛЮШН», ТОВ «МИЛАВИЦА» та іншими контрагентами, за результатами якої складений акт від 2 листопада 2018 року.
Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем: пункту   44.1   статті   44, пунктів   198.1,   198.3,   198.6   статті   198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого: занижено податок на додану вартість всього у сумі 2519462 грн; завищено від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду у сумі 174026 грн.
На підставі встановлених перевіркою порушень 29 листопада 2018 року відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення: №00004171400 на завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у сумі 174026 грн; №00004161400, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 3149327,50 грн, у тому числі 2519462 грн за податковими зобов`язаннями та 629865,50 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).
За результатами розгляду скарги позивача Державна фіскальна служба України рішенням від 14 лютого 2019 року №7369/6/99-99-11-04-02-25, яким податкові повідомлення-рішення  залишені без змін, а скарга - без задоволення.
Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з незаконності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки визнав, що   надані позивачем первинні й інші документи розкривають зміст господарських операцій, підтверджують рух активів позивача, зміни у власному капіталі підприємства та отримання ним реального результату в процесі господарської діяльності з контрагентами, а відповідачем, в свою чергу, не наведено обставин, які б вказували на безтоварність спірних  операцій.
Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи, колегія суддів виходить з наступного.
За приписами пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (…).
Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи) (…).
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Висновки відповідача щодо безтоварності спірних операцій між позивачем та ТОВ «КОМПАНІЯ ФРІДОМ ГРУП», ТОВ «СТРОЙ-ІНТЕРНЕШНЛ», ТОВ «МАРІБАКС», ТОВ «ВІКО ЕВОЛЮШН», ТОВ «МИЛАВИЦА» ґрунтувалися на тому, що видаткові накладні, товарно-транспортні накладні та податкові накладні, виписані від імені вказаних контрагентів не мають юридичної сили первинних документів й не можуть бути підставою для відображення в регістрах бухгалтерського обліку та у податковій звітності позивача господарських операцій з придбання товарів та послуг.
Аналізуючи такі висновки контролюючого органу, суди попередніх інстанцій виходили з наступного: 
Між ТОВ «АКБ «Моноліт» (замовник) та ТОВ «СТРОЙ-ІНТЕРНЕШНЛ» (виконавець) укладено договір №612 про надання послуг з будівництва від 12 червня 2017 року, за умовами якого замовник замовляє, а виконавець надає послуги по виконанню будівельних робіт на об`єкті замовника. На підтвердження виконання умов вказаного договору позивач надав: акти виконаних послуг, дефектні акти, оборотно-сальдову відомість по рахунку 632, платіжні доручення.
Окрім того, судами встановлено, що ТОВ «СТРОЙ-ІНТЕРНЕШНЛ» було залучене як субпідрядник ТОВ «АКБ «Моноліт» з метою виконання робіт на підставі договорів, укладених позивачем з ПРАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» та ТОВ «Земля і воля».
Також, між ТОВ «АКБ «Моноліт» (покупець) та ТОВ «КОМПАНІЯ ФРІДОМ ГРУП» (постачальник) укладено договір поставки товару (матеріалів) №609 від 9 червня 2017 року. На підтвердження виконання умов даного договору позивач надав видаткові накладні, оборотно-сальдову відомість по рахунку 632; платіжні доручення.
5 грудня 2017 року між позивачем (покупець) та ТОВ «МАРІБАКС» (постачальник) укладено договір поставки №42, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець - оплатити та прийняти комплектуючі матеріали верхньої будови колії. До вказаного договору було складено специфікацію та видаткові накладні.
Крім того, між ТОВ «АКБ «Моноліт» (покупець) та ТОВ «МИЛАВИЦА» (постачальник) укладено договір на поставку товару №18 від 18 березня 2018 року, предметом якого було постачання покупцю матеріалів для верхньої будови колії. На підтвердження виконання умов даного договору позивач надав видаткові накладні, рахунок-фактуру, товарно-транспортні накладні, оборотно-сальдову відомість по рахунку 632.
Також, між ТОВ «АКБ «Моноліт» (покупець) та ТОВ «ВІКО ЕВОЛЮШН» (продавець) було укладено договір купівлі-продажу комплектуючих до залізничної колії №10-2/18 від 15 лютого 2018 року. На підтвердження виконання умов даного договору позивач надав видаткові накладні, платіжні доручення, оборотно-сальдову відомість по рахунку 632.
За встановленими судами обставинами справи, позивач придбавав товари у ТОВ «КОМПАНІЯ ФРІДОМ ГРУП», ТОВ «МАРІБАКС», ТОВ «ВІКО ЕВОЛЮШН» та ТОВ «МИЛАВИЦА» з метою виконання умов договорів з ТОВ «ВІТЧИЗНА», ТОВ «Кагарлицький ЕЛЕВАТОР» та ТОВ «КРОЛЕВЕЦЬКИЙ ЗАВОД СИЛІКАТНОЇ ЦЕГЛИ».
Досліджуючи надані позивачем первинні та інші документи, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що вони повною мірою розкривають зміст господарських операцій, підтверджують рух активів позивача, зміни у власному капіталі підприємства та отримання ним реального результату в процесі господарської діяльності з контрагентами. 
Вирішуючи спір, суди врахували, що висновки контролюючого органу ґрунтуються виключно на даних податкової інформації щодо контрагентів позивача, а не аналізу суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у періоді, який охоплювався перевіркою, що, в свою чергу, не є безумовною підставою стверджувати про відсутність фактичного виконання спірних договорів за умови наявності первинних документів, які спростовують такі доводи.
Більш того, суди встановили з наявних у справі доказів, що придбані у контрагентів товари, роботи, послуги були використані позивачем у межах власної господарської діяльності з метою отримання прибутку.
Надаючи оцінку аргументам контролюючого органу щодо відсутності наказів, авансових звітів, які б підтверджували відрядження директора ТОВ «АКБ «Моноліт» до м. Києва, суди вважали, що це не може вважатися ознакою відсутності здійснення господарської операції, з огляду на її підтвердження іншими документами.
Аналізуючи доводи податкового органу щодо непідтвердження руху товару за ланцюгом постачання, суди встановили, що такі базуються лише на інформації, отриманій з Єдиного реєстру податкових накладних, в той час як господарські відносини контрагентів позивача із третіми особами, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин позивача безпосередньо з його контрагентами. Окрім того, суди врахували інформацію, викладену в листах контрагентів позивача, які підтверджують, що податкові накладні, виписані на підставі проведених господарських операцій, були належним чином зареєстровані в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.
Суд також погоджується з твердженням судів попередніх інстанцій про те, що з огляду на предмет та умови правочинів, укладених між позивачем та контрагентами, відсутність за окремими операціями певних документів (товарно-транспортних накладних, сертифікатів якості), а також незначні помилки в оформленні окремих документів не є безумовною підставою для висновків про відсутність господарської операції, оскільки досліджені судами первинні документи за своєю формою та змістом відповідають вимогам податкового законодавства та мають необхідні обов`язкові реквізити.
При цьому колегія суддів зазначає, що сертифікат якості на товар не належить до документів, на підставі яких формується бухгалтерський і податковий облік, а тому саме по собі незбереження й ненадання позивачем означених документів не є безперечним доказом відсутності господарської операції. 
Отже, аналізуючи наведені контролюючим органом доводи у їх сукупності суди вважали, що такі не свідчать про нереальність (безтоварність) господарських операцій позивача з контрагентами-постачальниками, а наведені позивачем аргументи та докази, надані на їх підтвердження, повною мірою спростовують висновки контролюючого органу, покладені в основу оскаржуваних в цій справі податкових повідомлень-рішень. 
Суди обґрунтовано відхилили посилання контролюючого органу на наявність кримінальних проваджень, у яких фігурантом є контрагент позивача ТОВ «ВІКО ЕВОЛЮШН», а також контрагенти останнього, оскільки факт наявності кримінального провадження, без ухвалення судового рішення, яким би було встановлено певні обставини, не може свідчити про фіктивну діяльність підприємства. Більш того, за відсутності доказів щодо непричетності засновників до здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства та дослідження їх судом, не є достатнім лише посилання відповідача на наявність розслідування та/або відкритого кримінального провадження, оскільки вказане не містить у собі встановлених обставин, які б доводили невиконання контрагентом своїх договірних зобов`язань саме за господарськими відносинами з позивачем або обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб`єктами господарської діяльності.
З огляду на викладене, суди обґрунтовано  визнали безпідставним висновок контролюючого органу щодо заниження позивачем податку на додану вартість та завищення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду, і, як наслідок, незаконність спірних податкових повідомлень-рішень.
Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди повно й правильно встановили обставини справи, не допустили неправильного застосування норм матеріального права, чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень. 
Касаційна скарга не містить інших обґрунтувань, ніж ті, які були висловлені відповідачем в судах обох інстанцій, і з урахуванням яких як суд першої, та і апеляційної інстанцій вже надавали правову оцінку встановленим у справі обставинам. 
Доводи заявника касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, натомість, такі зводяться виключно до переоцінки встановлених судами обставин справи, що виходить за межі повноважень касаційного суду, визначених статтею 341 КАС України.
Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій проаналізували й перевірили усі доводи сторін. Порушень норм процесуального права з боку судів першої та апеляційної інстанцій при дослідженні доказів судом касаційної інстанції не встановлено.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій (частина перша   статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України). 
У зв`язку з цим, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 
п о с т а н о в и в :
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року залишити без змін, а касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                        І.Л. Желтобрюх 

Судді                                                                                                                                           О.В. Білоус

                                                                                                      М.М. Гімон