Постанова
Іменем України
 
27 жовтня 2020 року
місто Київ
 
справа № 727/6172/16-ц
провадження № 61-5433св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04 жовтня 2019 року у складі судді Смотрицького В. Г. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Владичана А. І., Височанської Н. К.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У серпні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власним майном - житловим будинком з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 із зазначеного житлового будинку.
На обґрунтування позову посилалися на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 січня 2014 року та від 05 жовтня 2015 року після смерті ОСОБА_9 позивачі є власниками по Ѕ частині житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0, 1 га, кадастровий номер 7310136300:18:003:0143, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідач ОСОБА_3 разом з членами сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_9 самовільно вселилися в спірний житловий будинок та звернулися до них з пропозицію допомогти належним чином оформити спадщину, оскільки мали намір придбати будинок та земельну ділянку. Зазначали, що оформлення спадщини потребувало тривалого часу, відповідачі продовжують протягом двох років безоплатно самовільно користуватися їх майном, хоча не є членами їхньої сім`ї, між ними не укладалися договори оренди або договори найму. Вони неодноразово усно вимагали звільнити будинок, проте відповідачі відмовляються виселятися з будинку та чинять перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, перешкоджаючи тим самим використовувати належний їм на праві власності будинок для проживання чи надати його в оренду.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідачі позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, позов задоволено. Усунуто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю, житловим будинком з належними до нього надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виселитися із зазначеного житлового будинку.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що відповідачі не зареєстровані в житловому будинку, зайняли житлове приміщення незаконно, без достатньої правової підстави, відмовляються залишати будинок добровільно, чим чинять перешкоди позивачам у користуванні спірним житловим будинком, який вони отримали у спадок після смерті ОСОБА_9 та який належить позивачам на праві власності. Законом не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника, а тому зміна власника будинку АДРЕСА_1 є юридичним фактом, що зумовлює втрату відповідачами права користування таким приміщенням. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 27 вересня 2017 року у справі № 727/8452/15, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року, за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтв, визнання права власності на спадкове майно, встановлено, що 14 травня 2005 року ОСОБА_3 був знятий з реєстрації на АДРЕСА_1 та зареєстрований на АДРЕСА_2 ; 01 жовтня 2004 року були зняті з реєстрації за зазначеною адресою та зареєстровані у АДРЕСА_3 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі не вселялися самочинно в будинок, а ОСОБА_9 з ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, також спростовуються встановленими в зазначеному рішенні суду, яке набрало законної сили, обставинами, і не підлягають повторному доказуванню. Відповідачі мають інше зареєстроване місце проживання, а тому права позивачів підлягають задоволенню у визначений ними спосіб.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2020 року, ОСОБА_3 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Заявник зазначає, що ОСОБА_3 з самого народження проживає в будинку на АДРЕСА_1 . З народження ОСОБА_3 проживав разом із ОСОБА_9 однією сім`єю, ставився до неї як до рідної матері, а вона до нього як до рідного сина, чим спростовується висновок суду про самовільне вселення в спірний будинок. Також судом не взято до уваги те, що у жодного з відповідачів немає власного житла, а будинок АДРЕСА_1 є єдиним житлом. Крім того, зазначає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи, без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Судами не враховані правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 639/1502/18 та у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданих відзивах позивачі просили відмовити у задоволенні касаційної скарги внаслідок її необґрунтованості та безпідставності.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження.
За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені 
пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 січня 2014 року та 05 жовтня 2015 року після смерті ОСОБА_9 є власниками по Ѕ частині житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0, 1 га, кадастровий номер 7310136300:18:003:0143, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Відповідно до акта Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 5 (далі - КЖРЕП-5) від 24 вересня 2015 року № 233 у будинку  АДРЕСА_1 проживають без реєстрації відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 .
Згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 27 вересня 2017 року у справі № 727/8452/15, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтв, визнання права власності на спадкове майно відмовлено.
Зазначеним рішенням встановлено, що 14 травня 2005 року ОСОБА_3 був знятий з реєстрації на АДРЕСА_1 та зареєстрований на АДРЕСА_2 . 01 жовтня 2004 року були зняті з реєстрації за зазначеною адресою та зареєстровані у АДРЕСА_3 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
Відповідно до довідки КЖРЕП-5 від 03 березня 2018 року № 951 відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_4 .
Згідно з довідкою виконавчого комітету Берегометської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області від 05 березня 2018 року відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстровані на АДРЕСА_5 .
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, підстав відступити від зазначеного висновку не встановлено.
Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї (постанова Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року, справа 
№ 6-158цс14).
Отже, у зв`язку із смертю попереднього власника будинку, ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідачів припинилося право користування спірним нерухомим майном.
При цьому, Верховним Судом встановлено, що у постанові Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року у справі № 727/8452/15 зроблено висновок про те, що позивачі не надали докази того, що відносини, які існували між ОСОБА_3 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 протягом строку тривалістю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 були сімейними у розумінні частини другої статті 3 СК України.
Доведено не було наявності сімейних відносин між померлою ОСОБА_9 та відповідачами й під час розгляду справи, що переглядається.
В оцінці доводів касаційної скарги Верховним Судом враховано, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї позивачів, а також що спірний житловий будинок, який розташований на АДРЕСА_1 , не є єдиним місцем проживання відповідачів.
Істотною обставиною під час вирішення цієї справи є те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані у квартирі  АДРЕСА_4 , а ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстровані на АДРЕСА_5 і ними не доведено, що зазначене майно не може бути використане ними для проживання, а так само їм чиняться перешкоди у реалізації свого права.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про наявність у власників перешкод у здійсненні ними права власності на спірний житловий будинок та обґрунтовано задовольнив позов.
Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду
як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична
або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Верховним Судом враховано, що судами першої та апеляційної інстанцій питання виселення відповідачів було оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 639/1502/18 та у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18, оскільки у зазначеній справі спір розглянутий за інших фактичних обставин.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правомірно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення по суті спору, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04 жовтня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            О. В. Ступак