ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 923/994/19	
Південно-західний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Будішевської Л.О., Філінюка І.Г.

(склад колегії суддів сформовано згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2020)

при секретарі - Лук`ященко В.Ю.
за участю представників:
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні  в м. Одесі
апеляційну скаргу Фермерського господарства "ЧАЙКА"
на рішення господарського суду Херсонської області від 14.01.2020, суддя в І інстанції Закурін М.К, повний текст якого складено 15.01.2020 в м. Херсоні 
у справі № 923/994/19
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОМ-ЦЕНТР ГРУП"
до Фермерського господарства "ЧАЙКА"  
про стягнення 370 884,96 грн.

ВСТАНОВИВ:
          
                    У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОМ-ЦЕНТР ГРУП" звернулося до господарського суду Херсонської області з позовом до Фермерського господарства "ЧАЙКА" про стягнення 370   884,96 грн., з яких: 274 640,57 грн. основного боргу, 30 434,06 грн. штрафу, 2 852,79 грн. втрат від інфляції, 3 528,20 грн. 10% річних, 11 718,45 грн. пені та 47   710,89 грн. штрафу згідно з пунктом 3.9 договору, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем договору поставки №52/2019 від 07.03.2019 щодо оплати у повному обсязі поставленого у квітні, травні, липні  2019 року товару у встановлений строк.
                    В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору поставки товару №52/2019 від 07.03.2019 не оплатив у повному обсязі  вартість товару отриманого у квітні, травні, липні 2019 за видатковими накладними № 19/0000074 від 08.04.2019, № 19/0000074/2 від 24.04.2019, № 19/0000074/3 від 14.05.2019, № 19/0000142 від 19.04.2019, № 19/0000287 від 21.05.2019, № 19/0000287/2 від 15.07.2019, заборгованість становить 274   640,57 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також на підставі п.п. 3.9, 4.2 договору - 30 434,06 грн. 10 % штрафу, 11   718,45 грн. пені, 47 710,89 грн. штрафу і на підставі п. 4.3 договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України 2 852,79 грн. втрат від інфляції та 3 528,20 грн. 10% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
                    Рішенням господарського суду Херсонської області від 14.01.2020 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з  Фермерського  господарства "Чайка на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропром-Центр Груп" 274 640,57 грн. основної заборгованості, 30 434,06 грн. штрафу, 10 855,15 грн. пені, 2 130,38 грн. інфляційних, 3 377,94 грн. річних, 12 857,52 грн. правничої допомоги та 4 821,69 грн. компенсації по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.
                    Задовольняючи позов частково господарський суд першої інстанції на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що в порушення вимог чинного законодавства та умов спірного договору поставки відповідач не надав суду належних доказів виконання в повному обсязі своїх зобов`язань за укладеним договором поставки щодо оплати отриманого товару у встановлений строк, отже, наявний борг, а також штраф, пеня, втрати від інфляції та проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно з обчисленими судом розрахунками підлягають стягненню на користь позивача.
                    Не погоджуючись з вказаним рішенням, Фермерське господарство "ЧАЙКА" звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволені позовних вимог в цій частині. В решті рішення залишити без змін.
                    Скаржник вважає оскаржуване рішення прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги скаржник не погоджується з висновком суду щодо відсутності форс-мажорних обставин по відношенню до договору поставки, укладеному між сторонами, посилаючись на те, що він не виконав умови договору, оскільки через загибель врожаю в результаті заморозків не мав відповідних коштів, а у відповідності із законодавчими актами України заморозки визнаються форс-мажорною обставиною.
Також скаржник зазначає, що за приписами ст.549 ЦК України пеня і штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, тому одночасне їх нарахування свідчить про подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те ж порушення договірних зобов`язань, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України, але судом першої інстанції не взято до уваги зазначенні приписи законодавства та прийнято рішення про стягнення штрафу і пені.
Скаржник вважає, що загибель посівів через заморозки безпосередньо впливає на договірні відносини між сторонами, оскільки такий форс-мажор не дає можливості отримати прибутки апелянту для виконання договірних відносин. Саме тому, апелянт направляв суду першої інстанції клопотання про зменшення суми пені до 1 грн., яке не було задоволено.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність та надуманість викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. 
Позивач, зокрема, вказує те, що відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що врожай столового буряка 2019р., вирощений ФГ «Чайка» на території Дар`ївської сільської ради Білозерського району Херсонської області, є єдиним прибутком господарства.
Позивач ставить під сумнів належність наданого відповідачем доказу - акту обстеження посіву буряка від 26.11.2019р., затвердженого начальником управління економічного розвитку райдержадміністрації, з огляду на те, що коренеплоди буряків столових починають збирати у фазі технічної стиглості (після 120-150 днів з моменту посіву) й закінчують до настання приморозків за вимогам ДСТУ 7034:2009 «Буряк столовий молодий свіжий з листками. Технічні умови». Залишення відповідачем врожаю незібраним до 26.11.2019 є неприпустимо ризиковим.
Крім того, позивач звертає увагу апеляційного суду, що згідно з п.5.2. договору поставки № 52/2019 від 07.03.2019 несприятливі погодні умови й інші обставини, які привели до загибелі посівів або втрати врожаю покупця не є підставою (форс-мажором) для звільнення покупця від обов`язку розрахуватися за даним договором.
Щодо нарахування пені позивач зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить законодавству України, оскільки можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачена частиною другою статті 231 ГК України.
Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги сторони в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду. Водночас, до апеляційного суду від позивача надійшла заява, в якій він просить розглянути справу за відсутності його представника.
Оскільки частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представників сторін за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агропром-центр Полтава" (постачальник), найменування якого у наступному було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропром-Центр Груп", та Фермерським господарством "Чайка" (покупець) було укладено договір поставки товару № 52/2019, згідно з п. п. 1.1, 1.2 якого відповідно до умов даного договору Постачальник зобов`язався поставити Покупцеві насінний матеріал, продукцію сільськогосподарського та виробничо-технічного призначення (далі - товар), а Покупець зобов`язався прийняти товар й оплатити його вартість. Найменування товару,  його кількість, ціна й загальна вартість указуються в Специфікаціях, які підписуються повноважними представниками сторін і є невід`ємною частиною даного договору.
Згідно з п.п. 3.1, 3.2 договору, ціна партії товару й загальна його вартість указуються в Специфікації. Підставою для оплати за товар є рахунок Постачальника, що надсилається Покупцеві по факсу та/або електронній пошті. 
За умовами п.п. 3.4, 3.5, 3.7 договору строки оплати товару вказуються в Специфікації. Якщо товар буде поставлено з відстроченням розрахунків на визначений строк в Специфікації, це вважатиметься товарним кредитом в розумінні ПКУ і ст. 694 ЦК України. Покупець зобов`язаний оплатити Постачальникові товар у строки й у порядку, зазначеному в Специфікації, а також здійснити коригування ціни товару в порядку, передбаченому даним договором. Датою оплати партії товару вважається дата надходження коштів у повному обсязі, згідно умов Специфікації, на рахунок Постачальника. 
Відповідно до п. 3.9 договору в разі поставки товару до його повної оплати Постачальник має право нарахувати Покупцю проценти за користування товарним кредитом. Початком нарахування процентів за користування товарним кредитом вважається наступний день за днем, коли Покупець мав здійснити, але не здійснив належну оплату товару згідно з умовами цього договору. Якщо Покупець прострочить оплату товарного кредиту або передплати до 10 днів на прострочену суму заборгованості (передплату або товарний кредит) нараховуються проценти у розмірі 0,15 % за кожен день прострочення, а при простроченні більш ніж на десять днів на прострочену суму заборгованості нараховується процент у розмірі 0,5 % за кожен день прострочення від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня йог фактичної оплати. Покупець зобов`язаний сплатити на користь Постачальника проценти за користування товарним кредитом протягом одного банківського дня з моменту виставлення відповідного рахунку Постачальника. Постачальник має право скласти акт нарахування процентів за прострочення оплати товарного кредиту. В разі складення даного акту він буде надісланий Постачальником на адресу Покупця, що вказана в тексті цього договору. Покупець зобов`язується підписати акт та повернути його протягом 1 робочого дня з дати отримання. У разі якщо підписаний акт не повертається Постачальнику, акт вважається схваленим та підписаним Покупцем. Сплата нарахованих процентів відбувається одночасно з оплатою вартості (ціни) товару". 
У випадку несвоєчасної оплати товару Покупець сплачує Постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення платежу за весь період прострочення. У разі прострочення платежу понад двадцять днів, крім нарахованої пені, Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі десяти відсотків від суми заборгованості, що складається з ціни товару, курсової різниці та товарного кредиту" (пункт 4.2. договору).
У випадку несвоєчасної оплати товару, у відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України Покупець за прострочення грошового зобов`язання на вимогу Постачальника зобов`язаний сплатити суму боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 10 відсотків річних від простроченої суми" (пункт 4.3. договору),
Пунктами 5.1, 5.2, 5.3, 5.4 договору передбачено, що у випадку настання обставин, які перебувають поза контролем сторін (форс-мажорних), які сторонами не могли бути передбачені й враховані, як то: стихійні лиха, технічні аварії, воєнні дії, рішення органів влади або місцевого самоврядування, страйку (крім персоналу сторін), сторона, що зазнала дії таких обставин, звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язань за договором на період дії форс-мажору.
Несприятливі погодні умови й інші обставини, які призвели до загибелі посівів або втрати врожаю покупця не є підставою (форс-мажором) для звільнення покупця від обов`язку розрахуватися за даним договором.
При настанні обставин, які зазначені в п. 5.1 даного договору, сторона, для якої вони виникли, повинна в триденний строк письмово повідомити іншу сторону про настання таких обставин з подальшим підтвердженням факту існування форс-мажорних обставин довідкою територіального органу - Торгово-Промислової Палати України або іншого уповноваженого органу. 
Не повідомлення або несвоєчасне повідомлення або несвоєчасне надання довідки, позбавляє потерпілу сторону права посилатися на зазначені обставини як на підставу звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань за цим договором.
Згідно з п. 6.1 даний договір діє з моменту підписання до 31.12.2019 року.
Все листування сторін при виконанні даного договору здійснюється шляхом направлення телеграм, замовлених або цінних листів (кур`єрська доставка) за адресами, зазначеними у реквізитах сторін, а також факсом або електронною поштою, передання нарочним" (пункт 6.9. договору.
У наступному сторонами  було складено і підписано три Специфікації до даного договору, за змістом яких: 
- № 52/2019/19/0000074 від 13.03.2019 - поставці підлягає товар на загальну суму 300 915,16 грн, з оплатою 20 % у строк до 13.03.2019 та 80 % у строк до 01.10.2019, 
- № 52/2019/19/0000142 від 01.04.2019 - поставці підлягає товар на загальну суму 64 279,20 грн, з оплатою 20 % у строк до 01.04.2019 та 80 % у строк до 01.10.2019, 
- № 52/2019/19/0000287 від 11.05.2019 - поставці підлягає товар на загальну суму 118 945,21 грн, з оплатою 20 % у строк до 11.05.2019 та 80 % у строк до 01.10.2019.
На виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позивач у квітні, травні та липні 2019 року поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 484 139,57 грн, а саме: 
- у межах специфікації № 52/2019/19/0000074 від 13.03.2019: 
за накладною № 19/0000074 від 08.04.2019 - на суму 271 555,14 грн.,
за накладною № 19/0000074/2 від 24.04.2019 - на суму 13 798,20 грн.,
за накладною № 19/0000074/3 від 14.05.2019 - на суму 15 561,82 грн, а всього на суму 300 915,16 грн,
- у межах специфікації № 52/2019/19/0000142 від 01.04.2019: 
за накладною № 19/0000142 від 19.04.2019 - на суму 64 279,20 грн,
- у межах специфікації № 52/2019/19/0000287 від 11.05.2019: 
за накладною № 19/0000287 від 21.05.2019 - на суму 41 508,61 грн,
за накладною № 19/0000287/2 від 15.07.2019 - на суму 77 436,60 грн, а всього на суму  118 945,21 грн.
Отже, за встановленими судом на підставі вищезгаданих документів обставинами справи загальна вартість поставленого позивачем відповідачу товару за вищевказаними видатковими накладними складає 484 139,57 грн.
Відповідно до умов узгоджених та підписаних сторонами Специфікацій на товар, які є додатками до даного договору, відповідач повинен був оплатити вартість отриманого товару у наступні строки та розмірах: 
- до 13.03.2019 сплатити 60 183,02 грн,
- до 01.04.2019 - 12 855,84 грн,
- до 11.05.2019 - 23 789,04 грн,
- до 01.10.2019 - 387 311,67 грн. 
Проте, відповідач здійснив лише часткову оплату товару поставленого згідно з договором поставки за вищевказаними видатковими накладними на суму 179 799 грн., що підтверджується складеним сторонами Актом звірки взаємних розрахунків станом на 24.10.2019, за змістом якого станом на вказану дату кінцеве сальдо на користь позивача складало 304 340,57 грн., у зв`язку з чим в нього утворилася прострочена заборгованість перед позивачем. 
Разом з тим, позивачем у позовній заяві зазначено, що відповідачем було проведено оплату отриманого товару на загальну суму 209 499 грн., що останнім не заперечується. 
Отже, станом  на момент звернення позивача до господарського суду з даним позовом заборгованість відповідача за поставлений товар з урахуванням часткової оплати на загальну суму 209 499 грн. становить 274 640,57 грн., що сторонами не заперечується.
Позивачем було складено рахунок на оплату № 745 від 04.11.2019 на суму 88 306,08 грн, до якого включено відсотки за користування товарним кредитом у сумі 42 607,68 грн, а також Акт надання послуг  № 52/2019/19/0000745 від 04.11.2019 на суму 88 303,08 грн, до якого включено відсотки за користування товарним кредитом у сумі 42 607,68 грн.
За твердженнями позивача, на виконання умов договору вказані рахунок № 745 та Акт надання послуг № 52/2019/19/0000745 направлені відповідачу на його електронну пошту, на підтвердження чого до матеріалів справи додано роздруківки фото електронних сторінок безпосередньої відправки електронних листів. 
За неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки щодо оплати у повному обсязі поставленого товару у встановлений строк позивач нарахував відповідачеві:
- 30 434,06 грн штрафу у зв`язку з несплатою до 01.10.2019 заборгованості у сумі 304 340,57 грн, виходячи з 10 % від суми заборгованості та її несплати більше 20 днів;
- 2 852,79 грн втрат від інфляції у зв`язку з несплатою у період з 01.10.2019 по 06.11.2019 заборгованості у сумі 304 340,57 грн та у зв`язку з несплатою у період з 07.11.2019 по 11.11.2019 заборгованості у сумі 274 640,57 грн;
- 3 528,20 грн річних у зв`язку з несплатою у період з 01.10.2019 по 06.11.2019 заборгованості у сумі 304 340,57 грн та у зв`язку з несплатою у період з 07.11.2019 по 11.11.2019 тієї ж суми заборгованості; 
- 11 718,45 грн пені у зв`язку з несплатою у період з 01.10.2019 по 06.11.2019 заборгованості у сумі 304 340,57 грн та несплатою у період з 07.11.2019 по 11.11.2019 заборгованості у сумі 274 640,57 грн;
- 47 710,89 грн процентів  за користування товарним кредитом у розмірі 0,15 % за прострочку до 10 днів та 0,5 % за прострочку понад 10 днів у період з 01.10.2019 по 06.11.2019, виходячи із заборгованості у сумі 304 340,57 грн та у період з 07.11.2019 по 11.11.2019, виходячи із суми заборгованості 274 640,57 грн.           При цьому судом правильно зазначено, що за текстом позовної заяви нараховані позивачем 47 710,89 грн заявлені до стягнення як штраф згідно з п. 3.9. договору, але в розрахунку цієї суми вони названі як проценти за тим же пунктом договору, а тому, з урахуванням того, що пунктом 3.9. договору передбачено нарахування процентів за користування товарним кредитом, а не штрафу, вказана сума є відповідно процентами, а не штрафом, як видом неустойки.
Задовольняючи позов частково господарський суд першої інстанції на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що в порушення вимог чинного законодавства та умов спірного договору відповідач не надав суду належних доказів виконання в повному обсязі своїх зобов`язань за укладеним договором поставки щодо оплати отриманого товару у встановлений строк, отже, наявний борг, а також штраф, пеня, втрати від інфляції та проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно з обчисленими судом розрахунками підлягають стягненню на користь позивача.
Апеляційний суд погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком місцевого суду про часткове задоволення заявлених ТОВ "АГРОПРОМ-ЦЕНТР ГРУП" позовних вимог з огляду на таке.
Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).
Згідно з приписами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.
Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Приписами ч. 1 ст. 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
В силу ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 629 ЦК України, ст. 193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.
Дії сторін (передача постачальником товару покупцеві за видатковими накладними, прийняття товару покупцем) відповідають змісту правовідносин за договором поставки.
Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За вимогами ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Судом установлено, що вищевказаний договір поставки містить умову про строки оплати товару, відповідно до якої вони вказуються в специфікаціях, які складаються та підписуються сторонами за результатами узгодження кожного відповідного замовлення покупця. 
Відповідно до умов узгоджених та підписаних сторонами Специфікацій на товар, які є додатками до даного договору, відповідач повинен був оплатити вартість отриманого товару у наступні строки та розмірах: 
- до 13.03.2019 сплатити 60 183,02 грн,
- до 01.04.2019 - 12 855,84 грн,
- до 11.05.2019 - 23 789,04 грн,
- до 01.10.2019 - 387 311,67 грн.
Проте,  судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, що відповідач не оплатив 274 640,57 грн вартості товару станом на час розгляду справи в суді, а також прострочив сплату 304 340,57 грн у період з 02.10.2019 по 06.11.2019, у зв`язку з чим порушив взяті на себе зобов`язання.
Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не спростовуючи факту отримання від позивача товару у визначених кількості та вартості, не надав суду належних доказів проведення остаточного розрахунку, у зв`язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 274 640,57 грн за поставлений згідно з вищевказаними видатковими накладними товар обґрунтовано визнано судом першої інстанції таким, що підлягає стягненню.
За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачеві:
- 30 434,06 грн штрафу у зв`язку з несплатою до 01.10.2019 заборгованості у сумі 304 340,57 грн, виходячи з 10 % від суми заборгованості та її несплати більше 20 днів;
- 2 852,79 грн втрат від інфляції у зв`язку з несплатою у період з 01.10.2019 по 06.11.2019 заборгованості у сумі 304 340,57 грн та у зв`язку з несплатою у період з 07.11.2019 по 11.11.2019 заборгованості у сумі 274 640,57 грн;
- 3 528,20 грн річних у зв`язку з несплатою у період з 01.10.2019 по 06.11.2019 заборгованості у сумі 304 340,57 грн та у зв`язку з несплатою у період з 07.11.2019 по 11.11.2019 тієї ж суми заборгованості; 
- 11 718,45 грн пені у зв`язку з несплатою у період з 01.10.2019 по 06.11.2019 заборгованості у сумі 304 340,57 грн та несплатою у період з 07.11.2019 по 11.11.2019 заборгованості у сумі 274 640,57 грн;
- 47 710,89 грн процентів  за користування товарним кредитом у розмірі 0,15 % за прострочку до 10 днів та 0,5 % за прострочку понад 10 днів у період з 01.10.2019 по 06.11.2019, виходячи із заборгованості у сумі 304 340,57 грн та у період з 07.11.2019 по 11.11.2019, виходячи із суми заборгованості 274 640,57 грн.  
Згідно з положеннями частини 3 статті 692 ЦК України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
Відповідно до частини 5 статті 694 того ж Кодексу якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 ЦК України.
За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором.
У пункті 3.9. договору сторони визначили такі умови сплати процентів та їх розмір: 
- відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача проценти за користування товарним кредитом протягом одного банківського дня з моменту виставлення відповідного рахунку; 
- позивач має право скласти акт нарахування процентів за прострочення оплати товарного кредиту,
- у разі складення даного акту позивач надсилає його на адресу відповідача, що вказана у тексті договору, 
- відповідач зобов`язаний підписати акт та повернути його протягом 1 робочого дня з дати отримання, 
- у разі якщо підписаний акт не повернений позивачу, акт вважається схваленим та підписаним відповідачем,
- сплата нарахованих процентів відбувається одночасно з оплатою вартості (ціни) товару.
Отже, визначальним у наведених умовах, є: виставлення рахунку; складення акту нарахування процентів; надсилання акту та рахунку на адресу відповідача, зазначену у договорі.
Водночас, за умовами пункту 6.8. договору листування сторін є можливим шляхом направлення електронним зв`язком, тобто на електронну пошту.
Судом установлено, що позивач надіслав рахунок № 745 та Акт № 52/2019/19/0000745 на електронну адресу «dovzzz@meta.ua, яка не зазначена у договорі, а відповідачем не підтверджується факт отримання електронних листів.
За таких обставин, господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договірні умови для оплати відповідачем процентів за користування товарним кредитом не настали, оскільки позивачем не доведено надіслання на адресу відповідача рахунку та Акту щодо нарахування названих процентів, а тому підстави для їх стягнення відсутні.
Статтею 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу. 
Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.          
Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. 
Відповідно до вимог ст. ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і договір є обов`язковим до виконання.
Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Таким чином, оскільки факт порушення встановленого умовами договору поставки строку виконання грошового зобов`язання з боку відповідача є встановленим, і останнім не спростовано, то, відповідно, і вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, штрафу, процентів річних та втрат від інфляції є обґрунтованими. 
За результатами перевірки обчислених позивачем розрахунків пені, втрат від інфляції та процентів річних судом першої інстанції встановлено, що вони є арифметично невірними, а тому здійснивши правильний розрахунок пені, втрат від інфляції та процентів річних в межах заявленого строку прострочення суд правомірно позовні вимоги в цій частині задовольнив частково, стягнувши з відповідача 10 855,15 грн. пені, 2 130,38 грн інфляційних та 3 377,94 грн річних, а в решті позовних вимог в цій частині відмовив.
За результатами перевірки обчисленого позивачем розрахунку штрафу у сумі 30   434,06 грн. судом першої інстанції правильно встановлено, що він відповідає умовам укладеного сторонами договору поставки та чинному законодавству і відповідачем не спростований як в цілому, так і за його складовими, доводи відповідача не містять власного контррозрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та правомірно були задоволені місцевим судом.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про наявність підстав для часткового задоволення позову. 
В частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Фермерського господарства "ЧАЙКА" на користь ТОВ «АГРОПРОМ-ЦЕНТР ГРУП» 47 710,89 грн процентів за користування товарним кредитом, 863,30 грн пені, 722,41 грн інфляційних та 150,26 грн річних рішення господарського суду Херсонської області від 14.01.2020 року у справі № 923/994/19 не оскаржується, а відтак відповідно до ст. 269 ГПК України, не є предметом апеляційного перегляду.
Відповідач зазначає, що невиконання ним умов договору поставки товару № 52/2019 від 07.03.2019 відбулося через настання обставин надзвичайного характеру, які він не міг передбачити на час укладення договору, на підтвердження чого надав копію акту № 1 про обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення ФГ «Чайка» від 02.12.2019, копію висновку про обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення ФГ «Чайка» від 02.12.2019, копію  експертного висновку Регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій № 01-03/4-е від 23.12.2019, копію сертифікату № 6500-20-0380 від 10.01.2020 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданого Херсонською торгово-промисловою палатою. 
Відповідно до частини другої статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Згідно зі статтями 4.1, 4.2, 4.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44 (5), Торгово-промислова палата України відповідно до статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" здійснює засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з усіх питань договірних відносин, інших питань, а також зобов`язань/обов`язків, передбачених законодавчими, відомчими нормативними актами та актами органів місцевого самоврядування, крім договірних відносин, в яких сторонами уповноваженим органом із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено безпосередньо регіональну ТПП.
ТПП України уповноважує регіональні ТПП засвідчувати форс-мажорні обставини з усіх питань, що належать до компетенції ТПП України, за винятком засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що стосуються зобов`язань за:
- умовами зовнішньоторговельних угод і міжнародних договорів України;
- умовами зовнішньоекономічних договорів, контрактів, типових договорів, угод, в яких безпосередньо передбачено віднесення такої функції до компетенції ТПП України;
- умовами договорів, контрактів, типових договорів, угод між резидентами України, в яких безпосередньо передбачено віднесення такої функції до компетенції ТПП України.
У випадку настання тимчасової неможливості виконання регіональною ТПП своєї функції із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема, через відсутність уповноваженої особи, окупацію території, настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) тощо дану функцію виконує ТПП України або інша регіональна торгово-промислова палата, найближча за розташуванням, якщо це не суперечить умовам договору, контракту, угоди тощо між сторонами, або за письмовою угодою сторін.
Статтями 6.1, 6.2 вказаного Регламенту визначено, що підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» в редакції від 02.09.2014 року, а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами.
Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.
Як свідчать встановлені судами обставини справи у розділі 5 договору поставки товару 52/2019 від 07.03.2019  сторони встановили, що несприятливі погодні умови й інші обставини, які призвели до загибелі посівів або втрати врожаю покупця не є підставою (форс-мажором) для звільнення покупця від обов`язку розрахуватися за даним договором.
При настанні обставин, які зазначені в п. 5.1 даного договору, сторона, для якої вони виникли, повинна в триденний строк письмово повідомити іншу сторону про настання таких обставин з подальшим підтвердженням факту існування форс-мажорних обставин довідкою територіального органу - Торгово-Промислової Палати України або іншого уповноваженого органу. 
Не повідомлення або несвоєчасне повідомлення або несвоєчасне надання довідки, позбавляє потерпілу сторону права посилатися на зазначені обставини як на підставу звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань за цим договором.
З огляду на викладене, виходячи з наведених норм законодавства та умов договору поставки, підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат територіального органу Торгово-Промислової Палати України, по кожному окремому договору виконання якого настало згідно з умовами договору і виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин.
Тому колегія суддів приходить до висновку про те, що надані відповідачем докази не є свідченням існування обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), які звільняють сторін від відповідальності за невиконання умов договору поставки товару, і не бере до  уваги обставини, зазначені у сертифікаті № 6500-20-0380 від 10.01.2020 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданому відповідачеві Херсонською торгово-промисловою палатою щодо обов`язку (зобов`язання) передати у власність покупця буряк столовий, вирощений на посівних площах ФГ «Чайка», в кількості 800 тон, у термін до 02.12.2019, за договором купівлі-продажу № 29/04-2019 від 02.05.2019 укладеним з ТОВ «Торговий дім «Калинівка - Преміум».    
За наведених мотивів колегія суддів відхиляє доводи скаржника-про те, що він не погоджується з висновком суду щодо відсутності форс-мажорних обставин по відношенню до договору поставки, укладеному між сторонами у справі, отже посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального і процесуального права не знайшли свого підтвердження і наведених висновків суду не спростовують.
Апеляційний суд також визнає помилковими посилання скаржника на статтю 61 Конституції України в обґрунтування недопустимості застосування до боржника подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те ж саме правопорушення з огляду на наступне.
Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 904/5770/18, від 02.04.2019 у справі №917/194/18, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17 ).
Відповідач у суді першої інстанції просив у випадку задоволення позову зменшити розмір пені до 1 грн.
Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, за положенням частини першої статті 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.
   Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19, 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 ЦК України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.
При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Суд попередньої інстанції підставно зазначив, що нарахована сума пені не є значною по відношенню до суми заборгованості, відповідачем не доведено власного скрутного матеріального становища, який би вказував на можливість та необхідність зменшення розміру пені, а наявність факту загибелі посівів не впливає на договірні відносини, оскільки відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що врожай столового буряка 2019р., вирощений ним на території Дар`ївської сільської ради Білозерського району Херсонської області, є єдиним прибутком господарства.
Враховуючи викладене, з огляду на відсутність підстав для висновку про те, що порушення відповідачем зобов`язання за договором поставки у даному випадку є винятковим, суд попередньої інстанції, повно та всебічно перевіривши доводи сторін щодо зменшення пені та надані на їх підтвердження докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зменшення розміру належної до сплати штрафної санкції до 1 грн, що за обставин цієї справи призвело би до нівелювання значення неустойки як відповідальності за порушення виконання зобов`язання.
За змістом статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому безпредметне посилання скаржника  в цій частині не приймається до уваги.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 7 232,54 грн. грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Херсонської області від 14 січня 2020 року у справі № 923/994/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фермерського господарства "ЧАЙКА" - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повна постанова складена 16.10.2020.

Головуючий  суддя:                                                             Бєляновський В.В.

Судді:                                                                                      Будішевська Л.О.            
                                                                                                                                                                                  
                                                                                                           Філінюк І.Г.