Постанова
Іменем України
 
12 листопада 2020 року 
м. Київ
 
справа № 201/13163/18
провадження № 61-19348св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - Соборний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року 
в складі судді Ткаченко Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 24 вересня 2019 року в складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У грудні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Соборний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Соборний ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області), про звільнення майна з-під арешту.
 
В обґрунтування позову зазначало, що 28 листопада 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія Вектор Плюс» (далі - 
ТОВ «ФК «Вектор Плюс») та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір факторингу, за умовами якого позивач набув статусу нового кредитора за кредитним договором від 10 липня 2008 року, укладеним з позичальником ОСОБА_1 .
 
Вказувало, що відповідно до укладеного 28 листопада 2012 року договору про передачу прав за іпотечним договором, ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу іпотекодержателя нерухомого майна - квартири 
АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки за іпотечним договором, укладеним з відповідачем на забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором від 28 листопада 2012 року.
 
Звертало увагу, що відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором 
від 28 листопада 2012 року не виконує, у зв`язку із чим має заборгованість за кредитом та відсотками. З огляду на це, позивач розпочав процедуру звернення стягнення на іпотечне майно, проте позбавлений можливості реалізувати заставне майно, оскільки постановою державного виконавця Соборного ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 11 січня 2016 року накладено арешт на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 та заборону на його відчуження.
 
Посилаючись на те, що арешт іпотечного майна перешкоджає позивачу реалізувати своє право на першочергове задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки, позивач просив звільнити з-під арешту належне відповідачу нерухоме майно, 
а саме - квартиру АДРЕСА_1 , який накладений постановою державного виконавця Соборного ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 11 січня 2016 року.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення позивачем з зазначеним позовом ТОВ «Кредитні ініціативи», як іпотекодержатель, задовольнило свої вимоги за основним зобов`язанням відповідача шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а тому посилання позивача на порушення його прав, як іпотекодержателя, в здійснені права задовольнити свої вимоги, забезпечені іпотекою, є безпідставними.
Судом першої інстанції також зазначено, що під час розгляду справи, судом в Автоматизований системі виконавчого провадження здійснено перевірку інформації щодо стану виконавчих проваджень щодо боржника ОСОБА_1 , за результатами якої з`ясовано, про наявність двох виконавчих проваджень, які станом на час проведення перевірки завершенні у зв`язку із фактичним виконанням. Позивачем не зазначено який саме виконавчий документ був підставою для відкриття виконавчого провадження та накладення арешту згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11 січня
2016 року, як і не надано відповідних доказів.
 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції зробив висновок, що відсутність можливості вирішення даного спору без участі у справі стягувача, в інтересах якого накладено арешт (якщо він є відмінним від іпотекодержателя), оскільки задоволення позову про звільнення спірного майна з-під арешту, призведе до порушення права стягувача, який не залучений до участі у справі.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, зазначивши, що  постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження була винесена Соборним ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області 11 січня 2016 року, а право власності на предмет іпотеки за позивачем зареєстроване 
15 листопада 2018 року. При цьому позивачем не надано жодних доказів, з яких би вбачалось на підставі якого процесуального документу винесено постанову про арешт майна боржника від 11 січня 2016 року. 
 
Апеляційним судом також зазначено, що колегія суддів не може перевірити правових підстав винесення постанови від 11 січня 2016 року, а ТОВ «Кредитні ініціативи» в апеляційній скарзі не наведено жодних доводів, які б підтверджувались належними та допустимими доказами щодо наявності правових підстав передбачених частинами четвертою, п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» та наявності в позивача права звертатись до суду з пред`явленими ним вимогами.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У жовтні 2019 року ТОВ «Кредитні ініціативи» засобами поштового зв`язку надіслало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року, в якій просить скасувати зазначені вище судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Зазначає, що суди безпідставно зазначили, що права позивача не порушені накладанням арешту на спірну квартиру. Вважає також безпідставним посилання апеляційного суду на те, що позивачем не залучено до участі в справі стягувача у виконавчому провадженні, в межах якого накладено оспорюваний арешт та не зазначено в якому саме провадженні була накладена заборона відчуження спірного нерухомого майна. Стверджує, що права осіб, які не залучені до участі в справі не порушуються, оскільки позивач був стягувачем у виконавчому провадженні в межах якого накладено оспорюваний арешт.
 
Звертає увагу, що судами не враховано правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 310/5737/17, фактичні обставини  в якій є аналогічними фактичним обставинам справи, що переглядається, проте спір вирішено правильно.
 
Відзиву на касаційну скаргу позивача від інших участинків справи до Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Кредитні ініціативи» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону
№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин касаційна скарга ТОВ «Кредитні ініціативи» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року підлягає розгляду Верховним Судом в порядку за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції чинній на час її подання, тобто до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Фактичні обставини справи, установленні судами попередніх інстанцій 
 
Судами встановлено, що 10 липня 2008 року між Відкритим акціонерним 
товариством  «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та 
ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 90 000,00 доларів США зі сплатою 12,5% річних на термін до 09 липня 2018 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за зазначеним вище кредитним договором, 10 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку банку квартиру
 АДРЕСА_1 .
 
28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу. Цього ж дня між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» також було укладено договір факторингу. Внаслідок укладення зазначених вище договорів ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора (стягувача) за кредитним договором від 10 липня 2008 року, укладеним з 
ОСОБА_1 .
 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 листопада 2018 року, на підставі договору факторингу та відступлення на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» прав вимоги за договором про передачу прав за іпотечним договором, зареєстровано зміни іпотекодержателя за зазначеним вище договором іпотеки, права позивача, як іпотекодержателя, за договором іпотеки зареєстровані у державному реєстрі іпотек 06 грудня 2012 року за реєстровим № 7543635.
 
Також судами встановлено, що 19 січня 2016 року державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 
Ткачук К. О., вчинено реєстраційний запис про накладання арешту на квартиру
 АДРЕСА_1 , що належить 
ОСОБА_1 .Підстава для обтяження -постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесена 11 січня 2016 року Соборним (Жовтневим) ВДВС міста Дніпра (Дніпропетровська) ГТУЮ у Дніпропетровській області.
 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 листопада 2018 року рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 15 листопада 2018 року, індексний 
№ 44054963, прийнятим державним реєстратором Дніпровської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Дніпропетровської області Чернецьким М. А., право власності на квартиру  АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «Кредитні ініціативи»; номер запису про право власності 28927068; підстава виникнення права власності: іпотечний договір, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Статтею 12 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
 
У частині першій статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
 
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
 
Пунктом 6 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку
 
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»  особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
 
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статі 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
 
Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
 
Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
 
Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої 
статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства: суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Встановивши, що 15 листопада 2018 року за позивачем зареєстровано право власності на спірну квартиру, звільнити з-під арешту яку він просив звертаючись до суду з цим позовом, не зазначивши при цьому підстав накладання арешту постановою державного виконавця від 11 січня 2016 року та не визначивши коло осіб в інтересах яких було накладено заборону відчуження на спірну квартиру, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
 
За змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, а тому висновки судів про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту є правильними, підтверджуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами.
 
При цьому такі висновки судів не спростовуються доводами касаційної скарги 
ТОВ «Кредитні ініціативи».
 
Так, в касаційній скарзі заявник зазначає, що судами безпідставно зазначено про неможливість вирішення спору без участі у справі стягувача, в інтересах якого накладено арешт (якщо він є відмінним від іпотекодержателя), оскільки позивач і є стягувачем у виконавчому провадженні в межах якого накладено арешт на спірну квартиру. Проте такі доводи не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
 
Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначав, що товариство є іпотекодержателем спірної квартири. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору та наявності заборгованості, позивач розпочав процедуру звернення стягнення на іпотечне майно, проте, реалізувати заставне майно не має можливості, оскільки постановою державного виконавця 
від 11 січня 2016 року накладено арешт на нерухоме майно боржника та заборону на його відчуження. При цьому до позовної заяви не додано копії постанови, на підставі якої було накладено арешт, пояснень щодо підстав накладання оспорюваного арешту в позовній заяві не викладено.
 
З метою отримання пояснень від позивача та роз`яснення йому його процесуальних прав, суд першої інстанції двічі викликав ТОВ «Кредитні ініціативи» в судові засідання. 
 
Так, на судову повістку про виклик від 07 грудня 2018 року в судове засідання, призначене на 21 березня 2019 року (отримана представником позивача 22 січня 2019 року), позивач відреагував клопотанням про розгляд справи за його відсутності від 06 березня 2019 року. Аналогічна заява від позивача подана до суду першої інстанції 27 травня 2019 року, після направлення йому судової повістки про виклик від 21 березня 2019 року в судове засідання, призначене на 29 травня 2019 року.
 
З доданої до позовної заяви інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 листопада 2018 року суд першої інстанції встановив, що 15 листопада 2018 року позивач зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру на підставі іпотечного застереження. 
 
Виконавши вимоги процесуального законодавства та правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції правильно виходив з відсутності підстав для задоволення позову.
 
В апеляційній скарзі заявник, фактично змінюючи підстави позову, зазначив, що 
ТОВ «Кредитні ініціативи» є власником спірної квартири, а накладений постановою державного виконавця від 11 січня 2016 року арешт на спірне нерухоме майно, порушує права позивача на реалізацію свого права власності. Також в апеляційній скарзі заявник посилався на судову практику Верхового Суду, на яку також посилається в касаційній скарзі та додає витяг з реєстру виконавчих проваджень, копію якого також додав до касаційної скарги.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України, в редакції чинній на час апеляційного перегляду справи, яка визначає межі розгляду справи апеляційним судом, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Частиною шостою статті 367 ЦПК України, в редакції чинній на час апеляційного перегляду справи, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
 
Враховуючи зміст позовної заяви та відсутність доказів неможливості подання 
ТОВ «Кредитні ініціативи» відповідної інформації щодо підстав накладання арешту до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, зробив правильний висновок про залишення його без змін.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги про ненадання апеляційним судом правової оцінки доказам, доданим до апеляційної скарги та доводам, які не були викладені в позовній заяві, є безпідставними та відхиляються Верховним Судом.
 
Безпідставним є також посилання заявника в касаційній скарзі на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 310/5737/17, оскільки фактичні обставини в зазначеній вище справі та в справі, що переглядається не є тотожними. Звертаючись до суду з позовом, позивач в справі 
№ 310/5737/17 вказував на те, що є власником нерухомого майна, на яке накладено арешт та зазначав підстави накладання заборони відчуження. У справі, що переглядається позивач вказував, що є іпотекодержателем та позбавлений можливості реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, через заборону відчуження, накладену постановою державного виконавця 
від 11 січня 2016 року, не зазначивши при цьому підстави для її винесення.
 
Інші доводи заявника є необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а зводяться до непогодження позивачем з прийнятими судовими рішеннями, при цьому направленні на переоцінку доказів, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Верховний Суд також враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
З огляду на те, що суд касаційної інстанції судові рішення не змінює та не ухвалює нове рішення, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	О. В. Ступак	
 	     	
 	Г. І. Усик