ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 жовтня 2020 року

м. Харків

справа №643/16685/19

провадження №22-ц/818/4246/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідачі – Публічне акціонерне товариство «ПроКредитБанк», ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк»,  ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на  рішення Московського  районного суду  м.  Харкова від  30  червня 2020 року, постановлене під головуванням судді Мельникової І.Д., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 03 липня 2020 року), -
в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк», ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки від 25 липня 2013 року ОСОБА_2  не мала права розпорядження предметом іпотеки, а саме: житловим будинком літ. Д-2, що розташований за адресою  АДРЕСА_1 , оскільки рішення суду, яким визнано право власності за відповідачкою на вказане майно було скасовано, при цьому речове право іпотеки є похідним від права власності. Крім того вказаний будинок є об`єктом спільної часткової власності.  На час укладення договору іпотеки, відповідачка не сповістила Банк про наявність у позивача прав на частку в розмірі 3/4 на будинок та земельну ділянку під ним відповідно до частки у праві власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 . При цьому добросовісність дій ОСОБА_2 не спростовує висновок про недійсність оспорюваного договору іпотеки.
Публічне акціонерне товариство «ПроКредитБанк» надало відзив на апеляційну скаргу, просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року – залишити без змін. Вказувало, що на момент укладення спірного договору, право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який було передано в іпотеку, належало ОСОБА_2 . ОСОБА_1 набув право власності на ѕ частин вказаного будинку лише 03.10.2019 року. Таким чином підстав для визнання оспорюваного договору іпотеки недійсним не вбачається.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору іпотеки №298622-ІД1 від 25.07.2013 року нерухоме майно, яке було передано в іпотеку іпотекодержателю, належало на праві власності ОСОБА_2 ; право приватної спільної часткової власності у розмірі 3/4 частки на будинок за адресою: АДРЕСА_1 за позивачем зареєстровано тільки 03.10.2019 року. Крім того, позивач просить визнати недійсним договір іпотеки вцілому, але предметом договору іпотеки є майно, яке належить не тільки позивачу, тому вимога про визнання договору іпотеки повністю недійсним задоволенню не підлягає.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26.06.2009 року по справі № 2-7438/09 за ОСОБА_2  визнано право власності на житловий будинок літ. Д-2 загальною площею 575,7 кв. м., житловою площею 226,9 кв. м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.9-10).
25 липня 2013 року між ПАТ «ПроКредит Банк» (правонаступником всіх прав та обов`язків якого є AT «ПроКредит Банк») та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено Рамкову угоду №FW207.488, за умовами якої остання отримала транш №207.43765/FW207.488.
Також 25 липня 2013 року між позичальниками ФОП ОСОБА_3 , ОСОБА_3 ОСОБА_2 та ПАТ «ПроКредит Банк» були укладені Рамкові угоди №FW207.489, №FW207.490, №FW207.491. Загальний ліміт суми кредитування – 2 000 000 доларів США (а.с.5).
Того ж дня, 25 липня 2013 року, на забезпечення виконання вказаних кредитних зобов`язань між відповідачами, ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 , укладено договір іпотеки №298622-ІД1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н.А. за реєстровим № 2290, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку AT «ПроКредит Банк» житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площе. 0,0670 га за вказаною адресою (а.с.5-8).
Разом з тим в подальшому постановою Харківського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року скасоване рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 червня 2009 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок літ. Д-2 загальною площею 575,7 кв. м., житловою площею 226,9 кв. м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.11-15).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна убачається, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯИ№824174, виданий 16.07.2010 року, видавник: Управління Держкомзему у місті Харкові (а.с.16).
Вказана земельна ділянка знаходиться під обтяженням за договором іпотеки від 25.07.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Салига Н.А. (розмір основного зобов`язання – 2 000 000 доларів США) (зворотній бік а.с.16).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про, реєстрацію права власності N 188917313 вбачається, що 03.10.2019 року за позивачем зареєстровано право приватної спільної часткової власності 3/4 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №49047649 (а.с.17).
Вказаний будинок знаходиться під обтяженням на підставі договору іпотеки від 25.07.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Салига Н.А. (строк виконання основного зобов`язання – 25.07.2028 року; розмір основного зобов`язання – 2 000 000 доларів США) (а.с.17).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що договір іпотеки від 25 липня 2013 року укладений з порушенням вимог закону, оскільки предмет іпотеки – житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної часткової власності, яким без його згоди (як співвласника) розпорядилася відповідачка. Позивач зазначає, що наявні підстави для визнання договору іпотеки від 25 липня 2013 року недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Приписами статті 629 ЦК України встановлено, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Згідно з ч. 6 ст. 576 ЦК України предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.
Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом, який регулює відносини у сфері застави нерухомого майна - іпотеки.
Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.
Згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за умови, зокрема, що нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. 
Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що договір іпотеки може бути визнаний судом недійсним за умов встановлених законодавством та доведених позивачем.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зі змісту вищевказаних норм права вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.
Під час вирішення спорів вказаної категорії у суддів виникає питання, чи будь-яка заінтересована особа вправі пред`являти позов про визнання недійсним правочину, укладеного іншими сторонами.
Цивільний Кодекс України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.
У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі:
1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором;
2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені;
3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).
У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року №9 роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.
Отже, вказівка в ч.3 ст.215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Коло таких заінтересованих осіб не є обмеженим і залежить від обставин конкретної справи.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
З матеріалів справи убачається, що 13 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі було укладено договір про спільне будівництво спірного житлового будинку. При цьому сторони не заперечують, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є родичами, а саме рідними братом та сестрою. 
Натомість у 2009 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання за собою права власності на зазначений житловий будинок.
Під час розгляду справи № 2-7438/09 за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в суді апеляційної інстанції у 2019 році ОСОБА_2 не заперечувала проти наявності укладеного нею договору про спільне будівництво спірного житлового будинку та зазначала, що у 2009 році на підставі рішення суду зареєструвала за собою право власності на спірний об`єкт нерухомості, не повідомила про це ОСОБА_1 . Також не заперечувала й той факт, що за договором від 25 липня 2013 року вона передала будинок в іпотеку АТ «ПроКредит Банк» з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань.
Разом з тим лише 03 жовтня 2019 року за позивачем було зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 3/4 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №49047649 (а.с.17).
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що договір іпотеки від 25 липня 2013 року є недійсним, оскільки предмет іпотеки – житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної часткової власності, яким без його згоди (як співвласника) розпорядилася відповідачка. 
Об`єкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких умов:
-майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;
-нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;
-воно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим законом.
Матеріали справи свідчать про те, що на час укладення оспорюваного договору іпотеки від 25 липня 2013 року власником предмету іпотеки - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою була лише ОСОБА_2 . Вже після укладення договору іпотеки, 03 жовтня 2019 року за позивачем було зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 3/4 частки вказаного житлового будинку.
Таким чином на час укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 не був співвласником предмета іпотеки.
Крім того колегія суддів зауважує, що іпотекою забезпечено зобов`язання на значну суму – 2 000 000 доларів США. Строк виконання зобов`язання не сплинув. Даних про виконання зазначеного зобов`язання відповідачкою ОСОБА_2 або членами її родини, - матеріали справи не містять.
Згідно п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
Належних та допустимих доказів недійсності договору іпотеки від 25 липня 2013 року, - позивачем суду не надано.
Посилання апелянта на те, що на час укладення договору іпотеки відповідачка не сповістила Банк про наявність у позивача прав на частку в розмірі 3/4 на будинок та земельну ділянку під ним відповідно до частки у праві власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 , тому договір іпотеки від 25 липня 2013 року є недійсним, - спростовуються вимогами закону та фактичними обставинами справи.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Висновок суду першої інстанції про безпідставність та недоведеність позовних вимог, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
При цьому посилання ПАТ «ПроКредитБанк» на застосування до спірних правовідносин строків давності, не приймаються до уваги, оскільки правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 23.10.2020 року.