ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

30 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 615/408/16-ц

провадження № 22-ц/818/1956/20 

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук  Н.П. ,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О. ,

Учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_2 ,

третя особа за первісним позовом та позивач за зустрічними позовом - ОСОБА_3 ,        

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Акціонерне товариство «ПроКредит Банк» про поділ спільного майна подружжя та

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу і зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину будинку,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2019 року, ухвалене суддею Товстолужським О.В., в залі суду в місті Валки,

В С Т А Н О В И В :

22.03.2016 року ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 (надалі – відповідач-1) про поділ майна.

Після уточнення в позові зазначено, що 20.06.1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстрований шлюб, який рішенням Московського районного суду міста Харкова від 18.12.2015 року у справі №643/18584/15-ц було розірвано. Після розірвання шлюбу залишилось майно, яке придбане подружжям в період шлюбу, згоди щодо поділу якого між сторонами не досягнуто. В період шлюбу з 20.06.1998 року по 18.12.2015 року позивачем та відповідачем-1 за спільні кошти подружжя було придбане та створене наступне майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; сформована частка в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС» (код ЄДРПОУ 37447240; відповідачем-1 протягом перебування у шлюбі із позивачем отримувались доходи від здійснення зареєстрованої підприємницької діяльності, які не розподілялись в інтересах сім`ї, а повністю залишились в його розпорядженні після припинення шлюбу. На момент припинення шлюбних відносин у володінні та користуванні відповідача-1 залишились автомобілі, що придбані подружжям за спільні кошти, а саме легковий автомобіль седан-в, марки BYD, моделі F3 (2014 року випуску заводом) білого кольору, № шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 від 30.12.2014 року; легковий автомобіль седан-в, марки BYD, моделі F3 (2013 року випуску заводом) білого кольору, № шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6 від 14.01.2015 року; мікроавтобус (автобус D) марки MERCEDES-BENZ моделі SPRINTER (2003 року випуску заводом) білого кольору, № шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 , державний номерний знак НОМЕР_8 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_9 від 02.07.2009 року; мікроавтобус (автобус D) марки MERCEDES-BENZ моделі SPRINTER (2006 року випуску заводом) білого кольору, № шасі (кузова, рами) НОМЕР_10 , державний номерний знак НОМЕР_11 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_12 від 25.02.2010 року; мікроавтобус (автобус D) марки VOLKSWAGEN моделі LT 35 (1998 року випуску заводом) білого кольору, № шасі (кузова, рами) НОМЕР_13 , державний номерний знак НОМЕР_14 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_15 від 03.03.2005 року; легковий автомобіль універсал-В, марки Toyota, модель Land Cruiser 150 (2013 року випуску заводом), білого кольору № шасі (кузова, рами) НОМЕР_16 , державний номерний знак НОМЕР_17 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_18 від 13.09.2013 року. За згодою подружжя всі зазначені транспортні засоби та майно оформлені на відповідача-1 із видачею на його ім`я свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів та інших документів, підтверджуючих право власності. Крім того, під час шлюбу подружжям придбані транспортні засоби, які за спільною усною згодою оформленні на неї: мікроавтобус - D марки ГАЗ моделі ЧАЗ 32213, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_19 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_20 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_21 видане ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова 06.09.2012 року, який за договором оренди від 16.10.2012 року, переданий в користування на термін до 16.10.2017 року ТОВ «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС», співзасновником та директором якого був відповідач-1 та після закінчення строку дії договору оренди автомобіль відповідачем-1 на адресу позивача не повернутий, місцезнаходження його на даний момент позивачу не відомо. Аналогічно транспортний засіб автобус – D, марки БАЗ моделі А07903, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_22 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_23 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_24 , видане ВРЕВ №2 ГУМВСУ м. Харкова 01.11.2012 року, зареєстрований на її ім`я. За договором оренди від 01.11.2012 року вказаний транспортний засіб переданий в користування на термін до 01.11.2017 року ТОВ «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС», співзасновником та директором якого був відповідач-1 та після закінчення строку дії договору оренди автомобіль відповідачем-1 на адресу позивача не повернутий, місцезнаходження його позивачу не відомо.

Крім того, відповідно до змісту позову, в період шлюбу подружжям придбані автомобіль автобус – D, марки MAN моделі 16.370 HOCL, 1992 року випуску, державний номер НОМЕР_25 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_26 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_27 видане ВРЕВ №2 ГУМВСУ м. Харкова 06.09.2012 року, автомобіль KIA CEED 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_28 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_29 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_30 видане ВРЕВ №2 ГУМВСУ м. Харкова 25.01.2008 року та автомобіль LEXUS RX 350, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_31 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_32 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_33 , видане ВРЕВ №2 ГУМВСУ м. Харкова 16.04.2013 року, що оформлені на позивача та з яких на даний час вона має можливість повноцінно володіти та користуватися лише автомобілем LEXUS RX 350, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_31 , який залишився у неї після припинення шлюбу із відповідачем-1. Також позивач не має можливості після розірвання шлюбу володіти та користуватися спільно набутими транспортними засобами, хоча і оформленими на її ім`я, але, які залишились у володінні та користуванні відповідача-1 та належній йому юридичній особі, а також житловим будинком, доходами, отриманими від володіння корпоративними правами, доходами від здійснення відповідачем-1 підприємницькою діяльністю, доходами від продажу автотранспорту, половина їх вартості грошовими коштами відповідачем-1 також позивачу не відшкодована.

Після зміни предмету позову (т. 5, а.с.104-126) ОСОБА_1 остаточно вимагає:

визнати грошові кошти (доходи), отримані ОСОБА_2 від продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС» (код ЄДРПОУ 37447240) вартістю 450 000 грн. 00 коп., що була внесена (створена) за рахунок спільних коштів подружжя, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

поділити грошові кошти (доходи), отримані ОСОБА_2 від продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС» (код ЄДРПОУ 37447240) вартістю 450 000 грн. 00 коп.;

в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину доходів (грошових коштів), отриманих ОСОБА_2 від доходу від продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС» (код ЄДРПОУ 37447240);

стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в сумі 225 000 грн. 00 коп., тобто 1/2 частину спільно набутого майна (грошових коштів) у вигляді доходів від володіння корпоративними правами, а саме продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС» (код ЄДРПОУ 37447240);

визнати грошові кошти (доходи), отримані ОСОБА_2 від здійснення підприємницької діяльності за період жовтень 2000 року – грудень 2015 року об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

поділити грошові кошти (доходи), отримані ОСОБА_2 від здійснення підприємницької діяльності за період жовтень 2000 року – грудень 2015 року;

в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину доходів, отриманих ОСОБА_2 від здійснення підприємницької діяльності за період жовтень 2000 року – грудень 2015 року;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1/2 від суми отриманих ОСОБА_2 від здійснення підприємницької діяльності доходів за період жовтень 2000 року – грудень 2015 року, тобто стягнути від доходів за жовтень – грудень 2010 року – 143 782 грн. 50 коп.; за січень-грудень 2011 року – 199 335 грн. 50 коп.; за січень-грудень 2012 року – 293 836 грн. 93 коп.; за січень–грудень 2013 року – 192 162 грн. 26 коп.; за січень–грудень 2014 року – 163 860 грн. 53 коп.; за січень–грудень 2015 року – 237 900 грн. 00 коп., а всього 1 230 877 грн. 72 коп.;

визнати грошові кошти (доходи), отримані ОСОБА_2 від продажу 15.04.2016 року на користь ОСОБА_4 за договором купівлі – продажу автомобілю (автобус-D) SHAOLIN SLG6720CGN (2005 року випуску заводом) білого кольору, №двигуна НОМЕР_34 , №кузова НОМЕР_35 , державний номерний знак НОМЕР_36 , що придбаний в період шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину доходів, отриманих ОСОБА_2 від продажу 15.04.2016 року на користь ОСОБА_4 за договором купівлі – продажу автомобілю (автобус-D) SHAOLIN SLG6720CGN (2005 року випуску заводом);

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1/2 від суми отриманого доходу від продажу автомобілю (автобус-D) SHAOLIN SLG6720CGN (2005 року випуску заводом) білого кольору, № двигуна НОМЕР_34 , № кузова НОМЕР_35 , державний номерний знак НОМЕР_36 , а саме 26 550 грн. 00 коп.;

визнати житловий будинок із надвірними будівлями в АДРЕСА_2 , право власності на який зареєстровано державним реєстратором Валківської районної державної адміністрації Шевченко О.В. за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 18194172, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1126953963212, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

поділити житловий будинок із надвірними будівлями в АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 18194172, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1126953963212;

в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку із надвірними будівлями в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1126953963212;

в порядку поділу спільного майна подружжя виділити їй та визнати за нею право особистої приватної власності на легковий автомобіль тип «KIA CEED» 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_28 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_29 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_30 видане ВРЕВ №2 ГУМВСУ м. Харкова 25.01.2008 року та легковий автомобіль «LEXUS RX 350», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_31 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_32 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_33 , видане ВРЕВ №2 ГУМВСУ м. Харкова 16.04.2013 року;

в порядку поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_2 та визнати за ним право особистої приватної власності на мікроавтобус - D марки «ГАЗ» моделі ЧАЗ 32213, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_19 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_20 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_21 видане ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова 06.09.2012 року, автобус – D, марки «БАЗ» моделі А07903, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_22 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_23 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_24 , видане ВРЕВ №2 ГУМВСУ м. Харкова 01.11.2012 року, автобус – D, марки «MAN» моделі 16.370 HOCL, 1992 року випуску, державний номер НОМЕР_25 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_26 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_27 видане ВРЕВ №2 ГУМВСУ м. Харкова 06.09.2012 року.

23.05.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом (т.1 а.с. 88-91) до ОСОБА_1 , третя особа: Акціонерне товариство «ПроКредитБанк» про поділ спільного майна подружжя.

Обгрунтовуючи вимоги, ОСОБА_2 зазначає, що для утримання та обслуговування зазначених транспортних засобів ним укладені із АТ «ПроКредитБанк» договори про надання кредитного траншу від 07.03.2014 року, 22.05.2014 року та 09.10.2014 року, згідно умов яких заборгованість по виплаті кредиту станом на 18.12.2015 року, тобто на день розірвання шлюбу, склала 410 601 грн. 84 коп. Борги за отриманим кредитом виплачує ОСОБА_2 , а позивач не несе витрат по поверненню кредиту, який отриманий в інтересах сім`ї, отже є доцільним та таким, що відповідає інтересам сторін, визнання за ним права власності на автомобілі, що зареєстровані на ім`я позивача з урахуванням частки позивача в спільних витратах подружжя, що виникли в період шлюбу.

В позові ОСОБА_2 вимагає в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на автобус марки «БАЗ» 2006 року випуску, державний номер: НОМЕР_22 та автомобіль марки «LEXUS-RX 350» 2007 року випуску, державний номер: НОМЕР_37 , що зареєстровані за ОСОБА_1 

17.01.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 (відповідач-1) та ОСОБА_3 (надалі – відповідач-2) (т.6, а.с. 5-17).

В позові зазначає, що під час судового провадження у справі №615/408/16-ц про поділ спільного майна подружжя, за наявності накладених судом у ній обмежень на таке майно, зокрема ухвал від 28.04.2016 року про заборону відчуження незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , та від 15.08.2016 року про накладення арешту на все нерухоме майно, придбане в період шлюбу подружжям в період 20.06.1998 року по 18.12.2015 року, між відповідачами 28.12.2016 року укладений договір купівлі – продажу житлового будинку та земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.В., за змістом якого ОСОБА_2 продає (передає у власність), а ОСОБА_3 купує (приймає у власність) житловий будинок літ. «А-2», мансарда літ. «а», скважина літ. «К», вигрібна яма «№1», що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 285,4 кв. м, житловою площею 127,6 кв. м. Продаж житлового будинку між відповідачами вчинено за суму 380 596 грн. 00 коп., яка повністю сплачена покупцем продавцю, ще до підписання цього договору. Зазначений будинок відноситься до спільного майна подружжя, що підлягає поділу, а нова адреса такого будинку пов`язана із проведеною інвентаризацією будівель в с. Шарівка. ОСОБА_2 також не отримував згоди від позивача на відчуження спільного майна подружжя, яка при укладенні договору, що потребує нотаріального посвідчення та реєстрації, повинна бути посвідчена нотаріально. Не погоджується позивач із тим, що реєстрація права власності за ОСОБА_2 на нерухомість здійснена після припинення шлюбних відносин та за таких умов створює його особисте право власності на таке майно, оскільки вважає, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього, отже вчинені ОСОБА_2 такі дії лише підтверджують дотримання ним визначеної законом процедури узаконення новоствореного майна, але не змінюють частки кожного із подружжя в такому новоствореному майні. Позивач вважає, що юридичне оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я лише ОСОБА_2 не породжує його абсолютне та особисте право на це майно, оскільки таке майно створено (збудовано) подружжям за їх спільні кошти, отже є їх спільним майном, а ОСОБА_2 здійснюючи таку процедуру, достовірно знав, що на момент реєстрації за ним права власності на житловий будинок, між ним та позивачем вже виник спір щодо поділу цього майна подружжя.

Як зазначено в позові, ОСОБА_3 також знала та за всіма обставинами не могла не знати про спірність об`єкта нерухомості та вчинила фіктивний правочин з метою протиправного виведення житлового будинку зі складу спірного майна подружжя, оскільки на момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_2 був співзасновником та обіймав посаду керівника (директора) ТОВ «Східавтотранс Плюс», в той час як ОСОБА_3 в зазначеному товаристві обіймала посаду інженера з транспорту та була безпосередньо підпорядкована ОСОБА_2 . Отже, дві сторони оспорюваного правочину відповідач - 1 та відповідач - 2 діяли недобросовісно, а реальною метою укладеного правочину було не набуття ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно, а звільнення ОСОБА_2 від цивільного обов`язку перед позивачем щодо якого судом розглядався відповідний спір.

У зв`язку із чим просила визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі - продажу в частини купівлі-продажу 1/2 житлового будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1126953963212, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.В. 28.12.2016 року, зареєстрований в реєстрі за №2852.

16.07.2019 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.7 а.с. 27-30).

В зустрічному позові зазначає, що вона є власником житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_2 , право на які вона набула на підставі договорів купівлі-продажу, укладених 28 грудня 2016 року із ОСОБА_2 . Право власності на зазначені об`єкти нерухомості в день укладення договорів зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №1126953963212 щодо житлового будинку та за №1071141563212 щодо земельної ділянки. ОСОБА_3 вважає, що вона є добросовісним набувачем майна, оскільки ОСОБА_2 збудував, здав в експлуатацію та вперше зареєстрував за собою право власності на житловий будинок, який в наступному було передано їй, що відповідає ст. 331 ЦК України. Майно жодного дня не знаходилося у власності ОСОБА_1 , отже не є загубленим, вкраденим, не вибуло із її володіння поза волею у інший спосіб, що у відповідності до ст. 388 ЦК України було б підставою для його витребування у добросовісного набувача. Укладений між нею та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку є оплатним, розрахунок за ним проведений у повному обсязі. Також ОСОБА_3 зазначає, що разом із житловим будинком нею придбана земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер 6321288501:00:001:0183, право власності на яку позивачем не оспорюється. Отже у разі задоволення позову, у відповідності до ст. 377 ЦК України буде протиправно позбавлено права власності на 1/2 придбаної під житловим будинком земельної ділянки. Крім того, ОСОБА_3 із посиланням на технічний висновок, виконаний ФОП « ОСОБА_5 » зазначає, що розташування приміщень у житловому будинку, їх площа та вартість, конструктивні елементи та інше – не дозволяють розробити варіанти розподілу житлового будинку та господарських споруд між співвласниками по 1/2 частині, а, оскільки, ОСОБА_3 та позивач не перебувають в родинних відносинах, вони не можуть мешкати в одному житловому будинку, який призначений для проживання однієї сім`ї, отже повернути в натурі 1/2 частину житлового будинку є неможливим, що виключає визнання на нього права власності за позивачем.

У зв`язку із чим просила визнати за нею право власності на 1/2 житлового будинку літ. А-2, мансарди літ. «а», скважини літ. «К», вигрібної ями «№1», що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 .

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу - задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу в частині купівлі-продажу 1/2 житлового будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1126953963212, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.В. 28.12.2016 року, зареєстрований в реєстрі за №2852.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку із надвірними будівлями в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1126953963212.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, літ. «А-2» мансарди, літ. «а», свердловини, літ. «К», вигрібної ями «№1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , - відмовлено.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 :

- грошові кошти в сумі 225 000 грн. 00 коп., а саме: 1/2 частину спільно набутого майна (грошових коштів) у вигляді доходів від володіння корпоративними правами, а саме продажу належної ОСОБА_2 частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС» (код ЄДРПОУ: 37447240);
- грошові кошти в сумі 26 550 грн. 00 коп., а саме: дохід від продажу 15.04.2016 року ОСОБА_4 автобуса-D, SHAOLIN SLG6720CGN (2005 року випуску заводом), державний номер: НОМЕР_36 , № двигуна НОМЕР_34 , номер кузова НОМЕР_35 .

В порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_1 та визнано за нею право особистої приватної власності на:

- легковий автомобіль тип «KIA CEED» 2008 року випуску, державний номер: НОМЕР_28 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_29 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_30 видане ВРЕВ №2 ГУМВСУ м. Харкова 25.01.2008 року;

- легковий автомобіль «LEXUS RX 350», 2007 року випуску, державний номер: НОМЕР_31 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_32 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_33 , видане ВРЕВ №2 ГУМВСУ м. Харкова 16.04.2013 року, припинивши право спільної сумісної власності на ці транспортні засоби ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстроване за ОСОБА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на:

- мікроавтобус - D марки ГАЗ моделі ЧАЗ 32213, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_19 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_20 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_21 видане ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова 06.09.2012 року;
- автобус – D, марки MAN моделі 16.370 HOCL, 1992 року випуску, державний номер НОМЕР_25 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_26 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_27 видане ВРЕВ №2 ГУМВСУ м. Харкова 06.09.2012 року, припинивши право спільної сумісної власності на ці транспортні засоби ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстроване за ОСОБА_1 .

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 – відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автобус – D, марки БАЗ моделі А07903, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_22 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_23 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_24 , видане ВРЕВ №2 ГУМВСУ м. Харкова 01.11.2012 року, припинивши право спільної сумісної власності на ці транспортні засоби ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстроване за ОСОБА_1 .

В задоволенні решти вимог ОСОБА_2 – відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу в частині купівлі-продажу 1/2 житлового будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1126953963212, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку із надвірними будівлями в АДРЕСА_2 , відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 . Ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку, літ. «А-2» мансарди, літ. «а», свердловини, літ. «К», вигрібної ями «№1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було надано оцінки факту, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, у зв`язку із чим не можуть бути застосовані наслідки у вигляді витребування майна за недійним договором. Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 фактично не була проти продажу ОСОБА_2 належної йому частки. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови у позові про поділ майна подружжя а саме коштів, отриманих ОСОБА_2 від здійснення підприємницької діяльності за період жовтень 2000 – грудень 2015 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення таких вимог. В іншій частині рішення суду просила залишити без змін.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження того факту, що кошти, які позивач просила поділити в порядку поділу майна подружжя не були витрачені в інтересах на потреби сім`ї. Також вказує, що судом було враховано, що під час розгляду справи саме відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що витрачання прибутку отриманого від здійснення підприємницької діяльності в період з жовтня 2010 року по грудень 2015 року було здійснено в інтересах сім`ї. Однак будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин не було надано. Вказує, що покладання на позивача обов`язку доводити обставини, на які посилається відповідач, свідчить про невірне розуміння судом положень ст. 12, 81 ЦПК України. Також вказує на порушення судом норм матеріального права. Вважає вимоги про поділ майна подружжя а саме коштів, отриманих ОСОБА_2 від здійснення підприємницької діяльності за період жовтень 2000 – грудень 2015 року є обґрунтованими. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення в повному обсязі та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. 

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що спірний будинок що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 був збудований виключно за кошти батька ОСОБА_2 , та право власності на нього було зареєстроване вже після офіційного розлучення із ОСОБА_1 . Отже таке майно не може вважатися майном, яке побудоване під час шлюбу та за спільні кошти подружжя. Також вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з нього грошових коштів в сумі 225 000 грн. 00 коп., а саме: 1/2 частину спільно набутого майна (грошових коштів) у вигляді доходів від володіння корпоративними правами, а саме продажу належної ОСОБА_2 частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС», оскільки він був виключений із числа засновників та залишився керівником цього підприємства, при цьому ніякої компенсації за частку в статутному капіталі фактично не отримував. Також вказує, що судом не було взято до уваги наявність заборгованості за кредитним траншем у ОСОБА_2 , що суттєво впливає на розподіл майна подружжя. 

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги  не підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.06.1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстрований шлюб, про що здійснено актовий запис №665, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_38 (т. 1, а.с.60).

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 18.12.2015 року у справі №643/18584/15-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний (т. 1, а.с.99).

Після розірвання шлюбу між, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не досягли згоди, щодо поділу спільно набутого майна.

Як вбачається із копії інвентарної справи №331 наданої Комунальним підприємством «Валківське бюро технічної інвентаризації» вона заведена органом технічної інвентаризації 14.01.2014 року на житловий будинок АДРЕСА_3 ). Власником нерухомості є ОСОБА_2 . (т.4, а.с.93-138).

Також в інвентарній справі міститься поетажний план будинку, виконаний посадовими особами органу БТІ 11.01.2014 року (т.4, а.с.101-102) та журнали його внутрішніх обмірів, які містять підпис власника будинку (т.4, а.с.109-110).

Згідно зведеного акту вартості будинку, господарських будівель та споруд, яким зазначається інвентаризаційна вартість житлового будинку літ. А-2 в сумі 996 279 грн. 00 коп., скважини літ. К – 3 211 грн. 00 коп., вигрібної ями літ. №1 – 5 342 грн. 00 коп., всього за об`єктом – 1 004 832 грн. 00 коп. (т.4, а.с.97).

Комунальним підприємством «Валківське бюро технічної інвентаризації» на житловий будинок АДРЕСА_2 , 14.01.2014 року виготовлений технічний паспорт (т.1, а.с.206-218).

Крім того, в інвентарній справі №331 міститься довідка Шарівської сільської ради від 10.01.2014 року №17 (т.4, а.с.111), зі змісту якої вбачається, що власником житлового будинку по АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 . Також в матеріалах інвентарної справи міститься фотокопія паспорту ОСОБА_6 та його картка фізичної особи-платника податків (т.4, а.с.116-118) та його заява №25 від 10.01.2014 року (т.4, а.с.120) про виготовлення технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_4 .

Будівельний паспорт на забудову земельної ділянки за адресою АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_2 (т.4, а.с.112-115), який доданий до заяви в БТІ від 10.01.2014 року із проханням провести технічну інвентаризацію, містить проект забудови земельної ділянки з посиланням на рішення Виконавчого комітету Шарівської сільської ради №232-У від 20 листопада 2007 року, яким дозволено забудову, та складений такий будівельний паспорт із зазначенням дати - 23.06.2008 року.

Матеріалами інвентарної справи №331 КП «Валківське БТІ» також підтверджується, що 30.06.2016 року між Валківським БТІ та ОСОБА_2 укладений Договір №02-06/201 (т.4, а.с.122) на виконання робіт: виготовити технічний паспорт, врахувати рішення про адресу, довідку сільської ради №455. 30.06.2016 року ОСОБА_2 виданий рахунок на оплату послуг БТІ за об`єктом АДРЕСА_4 (т.4, а.с.125), серед переліку яких зазначена послуга із зміни адреси (10 порядковий номер рахунку від 30.06.2016 року).

Крім того, в матеріалах інвентарної справи №331 КП «Валківське БТІ» міститься технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_4 складений станом на 30 червня 2016 року (т.4, а.с.126-133).

Згідно із цим технічним паспортом на земельній ділянці розташований житловий будинок літ. А-2 із мансардами - а, а1, скважина К та вигрібна яма №1. На дату складення технічного паспорту житловий будинок має наступні характеристики: житлова площа 157,5 кв.м., допоміжна 162,5 кв.м.; інвентарна вартість будинку в цілому 1 004 832 грн. 00 коп. (т.4, а.с.133).

Також матеріали інвентарної справи №331 містять дані про перевірку поточних змін в житловому будинку (т.4, а.с.136) за період з 30.06.2016 року по 2016 рік (акт поточних змін), яким не зафіксовані зміни, а також наявний зведений акт вартості будинків, господарських будівель та споруд станом на 01.06.2016р. (т.4, а.с.137), яким визначена інвентаризаційна вартість будинку та допоміжних споруд та становить 1 433 235 грн. 00 коп.

Відповідно до листа Шарівської сільської ради від 31 жовтня 2017 року №02-20/490 (т.3, а.с.86-87) земельна ділянка яка була надана ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку мала юридичну адресу АДРЕСА_4 . Після отримання рішення (дозволу) на її забудову ОСОБА_2 24.06.2016 року звернувся за довідкою про уточнення юридичної адреси побудованого на земельній ділянці будинку, так як виникла проблема при підписанні акту про погодження меж в проекті землеустрою. При виїзді на місце було встановлено, що будинок вже був побудований та розташований між житловими будинками за адресами АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 . На основі цих фактів була надана довідка про уточнення юридичної адреси №455 від 30.06.2016 року для виготовлення технічної документації на будинок. Також в листі зазначено, що 11.01.2014 року помилково була видана довідка про присвоєння юридичної адреси будинку в АДРЕСА_4 .

Аналогічна інформація викладена в листі Шарівської сілької ради Валківського району Харківської області від 09 жовтня 2017 року №02-20/472 (т.2, а.с.231).

Відповідно до інформації зазначеної в листі Комунального підприємства «Валківське бюро технічної інвентаризації» від 07 листопада 2017 року №01-24/216 (т.3, а.с.9) інвентаризаційна справа №331 на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований АДРЕСА_5 (колишній АДРЕСА_4 ) була заведена ІНФОРМАЦІЯ_1 . Окрема інвентаризаційна справа на індивідуальний житловий будинок за адресою АДРЕСА_5 не заводилась. Реєстрація права власності на вищевказаний житловий будинок Коммунальним підприємством «Валківське бюро технічної інвентаризації не проводилась, технічна інвентаризація житлового будинку АДРЕСА_5 (колишній АДРЕСА_4 ) проводилась на підставі заяви ОСОБА_2 .

Рішенням Шарівської сільської ради Валківського району Харківської області №155-У11 від 26.06.2016 року (т.2, а.с.232) ОСОБА_2 наданий дозвіл на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_5 , а рішенням цієї ж ради №229-У11 від 25.10.2016р. (т.2, а.с.233) такий проект затверджений.

Як вбачається із матеріалів справи, 14.11.2016 року ОСОБА_2 до Департаменту ДАБІ подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт, яке зареєстровано за вх. №1020-5645 (т.2, а.с.210-212), а 06.12.2016 року декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, яка зареєстрована за вх. №1020-6147 (т.2, а.с.208-209).

17.12.2016 року за ОСОБА_2 державним реєстратором Валківської районної державної адміністрації Шевченко О.В. зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ), номер запису про право власності 18194172, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1126953963212, що підтверджується змістом п.1.2. оспорюваного Договору купівлі-продажу (т.4, а.с.146-147).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (спірну будинок ) не спростована.

Частиною першою статті 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружина та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічне правило закріплено і в частині другій статті 372 ЦК України, за яким у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Колегія суддів вважає вірним висновки суду першої інстанції про те, що дата початку будівництва 14.11.2016 року та дата готовності будівлі до експлуатації 06.12.2016 року зазначені ОСОБА_2 у відповідних повідомленні та декларації не є беззаперечними доказами того, що будинок побудований в період з 14.11.2016 по 06.12.2016 року та спростовуються наведеними вище доказами, яким суд першої інстанції надав правильну оцінку.

Доводи ОСОБА_2 про те, що спірний житловий будинок був побудований виключно за кошти його батька ОСОБА_7 не підтверджені належними та допустимими доказами. Колегія суддів не приймає у якості доказу покази ОСОБА_7 , допитаного у якості свідка в суді першої інстанції, оскільки останній може бути зацікавлений у розгляді справи на користь ОСОБА_2 .

Докази, на які посилається ОСОБА_2 , які підтверджують, що ОСОБА_7 сплачував кошти за вікна, двері, які були встановлені у спірному будинку не спростовують той факт, що будинок є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тобто презумпцію права спільної сумісної власності майна колишнього подружжя ним не спростовано, що є його процесуальним обов`язком.

Крім іншого, матеріалами справи підтверджено, що в період 2010 року по 2015 рік ОСОБА_2 мав кошти на будівництва будинку, оскільки мав відповідний дохід. 

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сукупність вищенаведених та досліджених судом фактичних даних підтверджує, що житловий будинок АДРЕСА_1 ) станом на 14.01.2014 року (дата первинної інвентаризації) був створений як об`єкт цивільного обігу та органом БТІ за ініціативою ОСОБА_2 була проведене інвентаризація.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 не довів, що спірне майно належить йому особисто, а отже суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що воно є складовою частиною спільного майна подружжя, яке підлягає поділу.

Також колегія суддів не приймає доводи ОСОБА_2 , що право власності на будинок було зареєстроване ОСОБА_2 після розірвання шлюбу а отже не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що той факт, що право власності на будинок було зареєстроване ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, не може спростувати фактичних даних про набуття спільного сумісного права ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на новостворений об`єкт нерухомості в період шлюбу. Отже таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і після розірвання шлюбу. Реєстрація права власності на будинок за ОСОБА_2 є лише офіційним визнанням і підтвердженням факту набуття права власності, однак державна реєстрація сама по собі не є підставою набуття такого права. Отже здійснення ОСОБА_2 державної реєстрації права власності на будинок після розірвання шлюбу не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_1 права на свою частку, яка була набута в період шлюбу.

За таких обставин суд погоджується із твердженням позивача, що житловий будинок АДРЕСА_1 ) становить предмет спільного майна подружжя та підлягає поділу між ними, оскільки створений позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Установивши, що спірний будинок  було придбано  ОСОБА_1  та  ОСОБА_2 за час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, визначивши форму власності спірного будинку, яка є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку спірного будинку.
Крім іншого судом встановлено, що 28.12.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі – продажу житлового будинку та земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.В., зареєстровано в реєстрі за №2852 (т.4, а.с.146-147).

За змістом зазначеного Договору купівлі-продажу ОСОБА_2 продає (передає у власність), а ОСОБА_3 купує (приймає у власність) житловий будинок літ. «А-2», мансарда літ. «а», скважина літ. «К», вигрібна яма «№1», що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 285,4 кв. м, житловою площею 127,6 кв. м. Вищезазначений житловий будинок належить продавцю на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний №76550187, виданого Державним реєстратором Валківської районної державної адміністрації Харківської області Шевченко О.В., право власності зареєстровано 17.12.2016 року, номер запису про право власності 18194172, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1126953963212.
       
Пунктом 1.5. Договору купівлі – продажу зазначено, що продавець гарантує, що на момент укладення цього договору майно нікому не продане, не подаровано, в спорі та під арештом не значиться, відсутні будь-які права та обтяження щодо нього з боку третіх осіб; нерухоме майно під забороною (арештом) та в іпотеці (заставі) не перебуває, щодо нерухомого майна відсутні судові спори; обтяжень, а також будь-яких прав щодо відчужуваного майна у третіх осіб як в межах так і за межами України не має.
       
Продаж житлового будинку між відповідачем - 1 та відповідачем -2 вчинено за суму 380 596 грн. 00 коп., яка повністю сплачена покупцем продавцю ще до підписання цього договору (п.2.1 договору купівлі – продажу).

Відповідно до зазначеного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок літ. «А-2», мансарда літ. «а», скважина літ. «К», вигрібна яма «№1», що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Таке її право зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.12.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.В., номер запису про право власності 18384279.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року (справа № 6-1912цс15), відповідно до якого укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Суд першої інстанції, встановивши, що спірний правочин щодо відчуження будинку, який був придбаний за час перебування сторін у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, вчинено без згоди ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованого висновку про визнання його недійсним в частині продажу 1/2 частини житлового будинку, оскільки відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Вказане повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що визнання договору недійсним саме в частині 1/2 обумовлюється тією обставиною, що інша 1/2 частина будинку належала ОСОБА_2 і він реалізував своє право на розпорядження належною йому часткою на власний розсуд 

Доводи ОСОБА_3 про те, що вказаний договір не може бути визнаний недійним, оскільки вона є добросовісним набувачем зв`язку із чим не можуть бути застосовані наслідки у вигляді витребування майна за недійним договором наразі колегію суддів не приймаються, оскільки питання про витребування майна не ставилося. 

Також колегія суддів зазначає, що право ОСОБА_3 не може бути захищено за рахунок порушення прав ОСОБА_1 .

Отже апеляційна скаргу ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Доводи ОСОБА_2  про те, що стягнення половини вартості статутного капіталу ТОВ «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС» є незаконним, оскільки він був виключений із числа засновників та залишився керівником цього підприємства, при цьому ніякої компенсації за частку в статутному капіталі фактично не отримував не приймаються колегією суддів.

Як вбачається із Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС» (код 37447240), 22.08.2011 року, здійснено державну реєстрацію зазначеного товариства. Засновниками визначені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 із частками по 50% кожний (т.3, а.с.151-149).

Згідно п. 3.2 розділу 3 Статуту, статутний капітал зазначеного товариства становить 900 000 грн. 00 коп.

Формування статутного капіталу ТОВ «СХІДАВТОТРПАНС ПЛЮС» в сумі 900 000 грн. 00 коп. підтверджується Витягом з ЄДРПОУ №1002973287 від 01.09.2017 року станом на 01.10.2015 року (т.2, а.с.170-176, т.3, а.с.150-156).

Відповідно до листа Управління державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 30.11.2018 року №2549/0/279-18, 12.10.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладений Договір купівлі-продажу частки у Товаристві з обмеженою відповідальністю «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС», за умовами якого ОСОБА_2 передав у власність покупця ОСОБА_4 належну йому частку в цьому товаристві розміром 50%. Розмір частки становить 450 000 грн. 00 коп. (т.4, а.с.149-170),

В договорі від 12.10.2015 року зазначено, що покупець повністю сплачує продавцю суму договору, в момент укладення даного договору.

Отже, укладення вищевказаного договору, підтверджує факт проведення повного розрахунку між сторонами даного договору, а тому твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_2 не отримав кошти за даним договором є спростованим.

15.10.2015 року керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС» Рябініним О.І. до Валківського районного управління юстиції Харківської області подано реєстраційну картку за формою №3, згідно із якою внесені зміни про виключення із складу засновників товариства ОСОБА_2 та зміну розміру внеску до статутного капіталу іншого учасника ОСОБА_4 до 900 000 грн. 00 коп. (т.4, а.с.152-157).

У зв`язку із чим, 18.10.2015 року державним реєстратором проведено реєстрацію змін до статуту ТОВ «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС», та єдиним учасником із статутним капіталом в розмірі 900 000 грн. 00 коп. став ОСОБА_4 (т.4, а.с.162-170).

За змістом статті 113 ЦК України та статті 1 Закону України «Про господарські товариства», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Згідно зі статтею 115 ЦК України та статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Відповідні висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13,від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15 та у постанові Верховного Суду у справі № 179/130/13-ц (провадження № 61-44846св18).

Конституційний Суд України у рішенні від 19 вересня 2012 року№ 17-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 61 СК України, дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності.

Колегія суддів погоджується із висновками суду про те, що грошові кошти внесені ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС» становлять їх спільне із позивачем майно, а у зв`язку із відчуженням в подальшому ОСОБА_2 такої частки, отримані ним кошти підлягають поділу між подружжям.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 з приводу того, що матеріалами справи підтверджено, що автобус SHAOLIN SLG6720CGN (2005 року випуску заводом) білого кольору, №двигуна НОМЕР_34 , № кузова НОМЕР_35 , державний номер: НОМЕР_36 був проданий ним підприємству ТОВ «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС» ще 10.10.2015 року, а пізніше ОСОБА_2 , як керівник ТОВ «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС», продав його ОСОБА_4 не спростовують висновків суду про те, що вказаний автомобіль був проданий без надання позивачем письмової згоди на продаж коштовного майна, що становить спільну власність подружжя.

Як вбачається з листа Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України від 30.11.2018 року №31/20-5224, 13.12.2005 року, тобто в період зареєстрованого шлюбу між позивачем та відповідачем, на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано право власності на автобус SHAOLIN SLG6720CGN (2005 року випуску заводом) білого кольору, № двигуна НОМЕР_34 , № кузова НОМЕР_35 , державний номер: НОМЕР_36 (т.4, а.с.174-183).

14.04.2016 року згідно із заявою власника ОСОБА_2 № НОМЕР_39 , проведено перереєстрацію автомобілю SHAOLIN SLG6720CGN (2005 року випуску заводом) білого кольору, № двигуна НОМЕР_34 , № кузова НОМЕР_35 у зв`язку із втратою свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_40 від 13.12.2005 року та 14.04.2016 року ОСОБА_2 видане нове свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_41 на цей самий автомобіль (автобус). (т.4, а.с.174)

15.04.2016 року, на підставі Договору купівлі – продажу №6342/9/214, ОСОБА_2 проданий вищевказаний транспортний засіб ОСОБА_4 , за 53 100 грн. 00 коп. (т.4, а.с.180).

ОСОБА_2 отримав кошти за проданий автомобіль, що підтверджується п. 2 зазначеного Договору купівлі-продажу.

ОСОБА_2 вказує, що автомобіль SHAOLIN SLG6720CGN (2005 року випуску заводом) білого кольору, № двигуна НОМЕР_34 , № кузова НОМЕР_35 державний номер: НОМЕР_36 проданий ним 10.10.2015 року ТОВ «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС», а вже згодом 15.04.2016 року діючи від імені ТОВ «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС» як його директор ОСОБА_2 продав це авто ОСОБА_8 .

Такі доводи ОСОБА_2 не спростовують висновків суду, оскільки із змісту рішення Московського районного суду міста Харкова від 18 грудня 2015 року про розірвання шлюбу, за позовом ОСОБА_2 , саме з його слів встановлено, що спільне проживання із ОСОБА_1 припинено ще в січні 2015 року.

Однак матеріали справи не містять доказів про те, що дружина надавала згоду на відчуження такого майна, або доказів того, що кошти, отримані з продажу автомобіля були витрачені в інтересах сім`ї. 

Доводи ОСОБА_2 про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги під час поділу майна подружжя наявність кредитних зобов`язань ОСОБА_2 колегією суддів не приймаються. 

Так із копії договорів про надання траншів від 07.03.2014 року, 22.05.2014 року, 09.10.2014 року (т.1, а.с.137-145) та інформацію АТ «ПроКредитБанк» про наявність боргу станом на 18.12.2015 року (т.1, а.с.136) вбачається, що ОСОБА_2 отримав кредитні кошти на загальну суму 803 000 грн. Цільове призначення вказаних договорів вказано «Задоволення особистих неспоживчих потреб». 

Матеріали справи не містять даних про те, що такі договори укладалися за згодою колишньої дружини ОСОБА_1 , та що кошти, отримані за цими кредитними договорами були витрачені на потреби сім`ї.

ОСОБА_1 вказує, що кредитні кошти були витрачені ОСОБА_2 на підприємницьку діяльність та у якості фінансової допомоги були надані ТОВ «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС».

Отже ОСОБА_2 не довів, що кредитні кошти витрачені ним в інтересах сім`ї, не спростував доводи ОСОБА_1 про те, що витратив кошті надавши фінансову допомогу ТОВ «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС»

Дійсно з матеріалів справи вбачається, що в період з липня 2014 року по листопад 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС» було укладено значна кількість договорів про надання поворотної фінансової допомоги на загальну суму 698 250 грн. (а.с. 139-157)

Інших доводів, щодо неправильності рішення суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі не вказував. 

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги щодо поділу коштів, отриманих ОСОБА_2 від здійснення підприємницької діяльності за період жовтень 2000 – грудень 2015 року колегія суддів відхиляє.

Судом першої інстанції встановлено, що в період жовтень 2010 року – грудень 2015 року ОСОБА_2 отримував доходи від здійснення підприємницької діяльності, яка зареєстрована ним 13.10.2000 року, номер запису про взяття на облік в податковому органі 182, що підтверджується інформацією Головного управління ДФС у Харківській області від 07.12.2018 року №30287/9/20-40-52-09-27 (т.2, а.с.58, т.4, а.с.195-204).

Згідно зазначеного листа, ОСОБА_2 як фізичною особою – підприємцем протягом жовтень – грудень 2010 року задекларована сума отриманого доходу 287 565 грн. 00 коп.; протягом січня-грудня 2011 року – 398 671 грн. 00 коп.; протягом січня-грудня 2012 року – 587 673 грн. 85 коп.; протягом січня – грудня 2013 року – 384 324 грн. 51 коп.; протягом січня–грудня 2014 року – 327 721 грн. 07 коп.; протягом січня – грудня 2015 року – 475 800 грн. 00 коп.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що кошти отримані ОСОБА_2 від здійснення підприємницької діяльності витрачались не на утримання сім`ї, не на придбання та створення майна, що наразі є предметом поділу.

Отже колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо поділу коштів, отриманих ОСОБА_2 від здійснення підприємницької діяльності за період жовтень 2000 – грудень 2015 року є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування в цій частині - відсутні.

Також колегія суддів зазначає, що в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 підтвердив, що оскаржує рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо поділу коштів, отриманих ОСОБА_2 від здійснення підприємницької діяльності за період жовтень 2000 – грудень 2015 року.

В частині порядку поділу решти майна, без визначення компенсації, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 з рішенням суду першої інстанції погодилися.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для скасування рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Валківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2019 року – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                             Н.П.Пилипчук 

Судді –                                                                С.С. Кругова 

                                                                       О.В. Маміна