ОКРЕМА ДУМКА
16 грудня 2020 року                                                                           м. Київ
справа № 467/356/19
провадження № 61-8685св20
 
Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року касаційну скаргу                      ОСОБА_1 задоволено. Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28 січня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 07 травня 2020 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Розтлумачено  зміст заповіту ОСОБА_2 від 31 жовтня 2007 року, посвідчений секретарем Новокрасненської  сільської ради Арбузинського району Миколаївської області Дуйко В. І. за реєстровим номером 109, зареєстрований у Спадковому реєстрі за номером 45543406, як такий, що містить особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким ОСОБА_2 заповів ОСОБА_1 , 1971 року народження, земельну ділянку площею 7,72 га, кадастровий номер 4820382200:03:000:0126, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 748665 від                            21 листопада 2006 року. Вирішено питання про судовий збір.
Приймаючи постанову про задоволення касаційної скарги, колегія суддів суду касаційної інстанції виходила із того, що з метою захисту права позивача на оформлення спадщини за заповітом слід розтлумачити зміст заповіту, складеного спадкодавцем ОСОБА_2 31 жовтня 2007 року на користь ОСОБА_1 .
Однак з висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не погоджуюся з огляду на таке.
Заповітом, відповідно до положень статті 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до положень статті 213 ЦК України зміст правочину може бути юридично розтлумачений.
Оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять.
Особливості тлумачення заповіту викладені у статті 1256 ЦК України.
Згідно статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.
Виходячи зі змісту вказаних норм, суд може ухвалити рішення про тлумачення заповіту лише при розгляді юридичного спору між сторонами (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.
Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене  неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом  заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.  
При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.
Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що неточності та помилки у тексті заповіту щодо спадкового майна, оскільки заповідано державний акт на земельну ділянку, а не саму земельну ділянку, за обставин цієї справи не можуть бути усунути шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей 213, 1256 ЦК України. Юридичного спору між сторонами у справі щодо спадщини не було, підстав для тлумачення заповіту у розумінні положень статті 1256 ЦК України не має.
Вимоги про визнання права власності на майно у порядку спадкування, визнання неправомірними дій нотаріуса тощо позивачем не заявлялись.
 
        Суддя                                                              М. Є. Червинська