ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/1914/18          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

03 листопада 2020 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Коротких А.Ю., 
          Федотова І.В.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України   про   зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути із Служби безпеки України на його користь: матеріальну допомогу за 2017 рік для вирішення соціально-побутових питань в сумі 1 746 грн; грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 29 207,33 грн; 154 876,80 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; моральну шкоду у сумі 25  000 грн, заподіяної внаслідок невчасної виплати заробітної плати
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідачем протиправно нездійснено виплату позивачу спірних коштів. 
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що наказом голови Служби безпеки України № 909-ос (по особовому складу) від 11.08.2017 позивач звільнений у запас, за підпунктом «а», пункту 61, підпункту «б» пункту 62 та підпункту «б» пункту 88-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ (за станом здоров`я - непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) відповідно до пункту 1 частини восьмої статті 36 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Листом фінансово-економічного управління СБУ від 09.11.2017 № 21/2/2-Л-11-12/5 позивача було повідомлено, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується відповідно до «Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям СБУ», як правило, при вибутті у чергову відпустку або за мотивованим рапортом військовослужбовця.
Листом Департаменту господарського забезпечення СБУ від 06.10.2017 № 19/ф-Л-9/7-5320 на звернення позивача від 11.09.2017 було повідомлено, що виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 29207,33 грн. буде здійснено в межах бюджетних призначень, передбачених на закупівлю речового майна на 2017 рік відповідно до наказу Міністра оборони України №232 від 29.04.2016 та постанови Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016.
Позивач звернувся до відповідача 06.02.2018 з проханням про виплату грошової компенсації за неотримане ним речове майно згідно довідки № 149 за 2016 рік в розмірі 29207,33 грн.
На виконання зазначеної заяви відповідачем на картковий рахунок позивача було перераховано грошову суму в розмірі 28769,22 грн. як компенсацію вартості неотриманого речового майна. Вказана сума компенсації на 1,5% менше ніж нарахована за довідкою № 149, оскільки, як заявляє відповідач, з основної суми компенсації був стягнутий військовий збір в розмірі 438,11 грн.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що у відповідача не було законних підстав, без оформлення позивачем відповідного рапорту, здійснювати нарахування та виплату останньому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в 2017 році; відповідачем 22.03.2018 проведено повний розрахунок з позивачем шляхом перерахування на його картковий рахунок суми компенсації за речове майно в розмірі 28 769,22 грн з вирахуванням 1,5% військового збору.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Питання порядку та умов виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовців СБУ регулює Інструкція про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затверджена наказом СБУ від 23.01.2008 №35/ДСК (далі – Інструкція №35/ДСК).
Пунктом 2.3.26 вказаної Інструкції №35/ДСК передбачено, що військовослужбовцям один раз на рік виплачується матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, але не менше посадового окладу військовослужбовця.
Розмір допомоги для вирішення соціально-побутових питань, що виплачується військовослужбовцям, визначається окремо на кожний бюджетний рік і затверджується Головою СБ України під час ухвалення основних напрямків бюджетної політики СБ України та відповідний рік.
Указана допомога виплачується військовослужбовцям, як правило, при вибутті в чергову відпустку або за мотивованим рапортом військовослужбовця.
Таким чином, військовослужбовці СБУ мають на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік у розмірі, визначеному Головою СБУ. При цьому, положення Інструкції №35/ДСК чітко не визначено способу реалізації такого права, а лише вказано про те, що «як правило» така допомога виплачується при вибутті в чергову відпустку або за мотивованим рапортом військовослужбовця. Наведене дає підстави для висновку, що у кожному випадку спосіб ініціювання питання виплати цієї допомоги залишається за відповідачем, тобто є його дискреційним повноваженням.
Отже, у розумінні Інструкції №35/ДСК, вибуття у відпустку не може бути розцінене як безумовна підстава для отримання військовослужбовцем матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Як вірно встановив суд першої інстанції та як вбачається з матеріалів справи, позивач при вибутті у чергову відпустку за 2017 рік не отримав матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, так і в подальшому після звільнення з військової служби в тому ж році, не отримав вказану виплату. При цьому, станом на день вибуття у відпустку 16.01.2017 розмір грошової допомоги на вирішення соціально-побутових питань нормативними актами СБУ встановлено не було, а у 2017 році позивач не звертався до відповідача з рапортом (заявою) про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Беручи до уваги, що позивач не проходив службу повний 2017 рік у зв`язку зі звільненням з 14.08.2017, то, на переконання колегії суддів, позивач не набув безумовне право на отримання спірної допомоги без подання ним відповідного рапорту лише з підстав вибуття у відпустку 16.01.2017.
За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції підтримує висновок суду першої інстанції про те, що підстави для нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2017 році та, відповідно, при звільненні були відсутні.
Щодо грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого  Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 № 178 (далі - Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, у рапорті про звільнення з військової служби позивачем було зазначено прохання про одержання грошової компенсації вартості неотриманого військового майна.
Згідно витягу з наказу № 909-ос від 11.08.2017 встановлено виплату позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за весь період військової служби. Відповідно до довідки № 149 від 21.08.2017 визначено розмір компенсації у 29  207,33 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на картковий рахунок позивача було перераховано грошову суму в розмірі 28 769,22 грн. як компенсацію вартості неотриманого речового майна. При цьому, на виконання пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України (далі – ПК) із загальної суми компенсації відповідачем було утримано 1,5% військового збору.
Таким чином, оскільки відповідачем виконано обов`язок зі сплати позивачу компенсації вартості неотриманого речового майна, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до  статті 116 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено  статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Колегія суддів наголошує, що порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми  КЗпП підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях  116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті  116  та  117 КЗпП як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП. При цьому, важливим елементом застосування передбаченої цієї нормою відповідальності роботодавця є встановлення його вини у невиплаті/невчасній виплаті заробітку у день звільнення.
Як зазначалося, обов`язок з виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у відповідача був відсутнім. У свою чергу, компенсація вартості неотриманого речового майна позивачу відбулася із затримкою, тобто не у день звільнення.
Водночас, як вірно вказано судом першої інстанції, листом Департаменту господарського забезпечення СБУ від 06.10.2017 № 19/ф-Л-9/7-5320 позивача було повідомлено, що виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 29 207,33 грн. буде здійснено в межах бюджетних призначень, передбачених на закупівлю речового майна на 2017 рік відповідно до наказу Міністра оборони України №232 від 29.04.2016 та постанови Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016.
У свою чергу, як зазначалося, за заявою позивача від 06.02.2018, виплата спірної допомоги була здійснена відповідачем.
Таким чином, враховуючи, що затримка розрахунку при звільнені відбулася з причин, що не залежали від відповідача (зокрема обставини фінансування та виділення коштів на відповідні потреби, а також та вказівка позивача на банківський рахунок для зарахування коштів лише у заяві від 06.02.2018), то суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні, у зв`язку із чим застосування визначеної статтею 117 КЗпП відповідальності до відповідача є неможливим.
Окрім того, як вказав Верховний Суд у постанові від 18.06.2020 по справі № № 200/9096/19-а право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Беручи до уваги, що суд відмовляє у задоволенні позову про стягнення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, оскільки суми одноразової грошової допомоги при звільнені та інші суми грошового забезпечення були виплачені до звернення позивача до суду із даним позовом, то за згаданої правової позиції суду касаційної інстанції, наведені обставини додатково свідчать про необґрунтованість заявленої позивачем до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій частині.
Щодо стягнення моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          А.Ю. Коротких

Суддя          І.В. Федотов