ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8941/20 Справа № 216/511/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 216/511/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут",

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу  позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року, яке ухвалено  суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 червня 2020 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (надалі - ТОВ «Зніпропетровськгаз збут») про захист прав споживачів.
Позовна заява мотивована тим, що 27.08.2015 між ОСОБА_1 та ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» укладено договір №0330241291 про надання населенню послуги з газопостачання. 
Рішенням УПСЗН виконкому Центрально-Міської районної у місті ради №51 від 29.12.2015 року було призначено субсидію для відшкодування щомісячних витрат на оплату житлово-комунальних послуг на опалювальний період у різні періоди, починаючи з липня 2016 року по квітень 2017 року в розмірі 247,88 грн, в зимовий період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року включно - 3056,81 грн, а з жовтня по листопад 2017 року - 1497,54 грн, з листопада 2017 року по квітень 2018 року включно, сума субсидії склала 2752,11 грн. 
У липні 2018 року на адресу позивачки надійшов рахунок №0330271291 від 11.07.2018 року, в якому значилася переплата в сумі 2350,17 грн. за спожитий газ з рекомендованим авансовим платежем у розмірі 219,52 грн.
10.08.2018 року позивачкою було здійснено оплату за спожитий природній газ у сумі 208,74 грн. 
У серпні 2018 року на адресу позивачки надійшов рахунок №0330271291 від 09.08.2018 року, в якому значилася переплата за спожитий газ в сумі 2351,17 грн із рекомендованим авансовим платежем 234,83 грн. 06.09.2018 року позивачкою здійснено оплату за спожитий газ в сумі 208,24 грн. 
З грудня 2018 року з телефонного номеру НОМЕР_1 , який належить відповідачу, почали надходити дзвінки на мобільний телефон НОМЕР_2 , з наполегливим проханням сплатити існуючу заборгованість за нібито спожитий природній газ у різних сумах. 
04.01.2019 року позивачкою було сплачено 720,00 грн за спожитий природній газ у 2018 році, але дзвінки відповідача не припинилися. 
Зателефонувавши 14.01.2019 року за вказаним вище номером, була отримана відповідь про те, що заборгованість в сумі 2341,50 грн. необхідно сплатити якомога швидше. На питання позивача куди поділася переплата в сумі 2351,17 грн, зазначена в рахунку № НОМЕР_3 від 09.08.2018 року, відповідач відповів, що необхідно своєчасно подавати показники спожитого природного газу. На прохання зробити акт звірки заборгованості між споживачем і постачальником цієї послуги позивачу відмовили. 
25.01.2019 року на мобільний номер НОМЕР_2 надійшло смс з вимогою сплатити суму заборгованості, яка, станом на 25.01.2019 року, становить 2341,50 грн. 
У зв`язку з вищевикладеним, позивачка просила суд визнати дії відповідача щодо нарахування їй неіснуючої заборгованості в розмірі 2341,50 грн. незаконними та агресивними; скасувати незаконно нараховану заборгованість в сумі 2341,50 грн; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5000,00 грн.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що при застосуванні судом першої інстанції положень Закону України «Про захист прав споживачів» та норм ЦК України, судом не було надано їм належну оцінку, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, позивачка зазначає, що до заяви про забезпечення позову у даній справі надавалося повідомлення ПАТ «Криворіжгаз», як представника постачальника природного газу ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», про припинення розподілу природнього газу за накопичену заборгованість у сумі 2085,00 грн., якщо прострочена заборгованість не буде погашена протягом трьох днів, що підтверджує доводи позовної заяви щодо наявності незаконно нарахованої заборгованості.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідача ТОВ «Дніпропетрвоськгаз збут» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг за аресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно рахунків ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» ОСОБА_1 нараховувалася сума до сплати за спожитий природній газ, зокрема, за червень 2018 року зазначена переплата у розмірі 2350,17 грн, рекомендований платіж за липень 2018 року 219,52 грн, об`єм спожитого газу 0 м?; за липень 2018 року зазначена переплата у розмірі 2351,17 грн, рекомендований платіж за серпень 2018 року 234,83 грн, об`єм спожитого газу 0 м? (а.с. 19-22).
ОСОБА_1 здійснювала оплату послуг з газопостачання (а.с. 23-28) .
Спір виник з приводу порушення прав позивачки ОСОБА_1 , як споживачки послуг, що надає ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», незаконними та агресивними діями останнього, які виявилися у тому, що з грудня 2018 року з телефонного номеру НОМЕР_1 почали надходити дзвінки на мобільний телефон НОМЕР_2 , з наполегливим проханням сплатити існуючу заборгованість за нібито спожитий природній газ у різних сумах, а зробити акт звірки заборгованості між споживачем і постачальником цієї послуги позивачці відмовили. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанцїі виходив з їх необгрунтованості та недоведеності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.
Згідно зі статтею 21 ЗУ «Про захист прав споживачів»  крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.
Відповідно до ч.5 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним.
При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, звернувшись 29 січня 2019 року до суду із позовними вимогами щодо визнання незаконними та агресивними дій ТОВ «Дніпропетрвоськгаз збут» щодо нарахування позивачці ОСОБА_1 неіснуючої заборгованості в розмірі 2341,50 грн., остання не надала суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував незаконність та агресивність дій ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», які на думку позивача, виразились в незаконному нарахуванні заборгованості в сумі 2341,50 грн, телефонних розмовах з вимогою сплатити суму заборгованості, та які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, і тим самим підтверджували обставини порушення відповідачем ЗУ «Про захист прав споживачів», саме на тих умовах які заявлені позивачкою.
Доводи апеляційної скарги про те, що до заяви про забезпечення позову у даній справі надавалося повідомлення ПАТ «Криворіжгаз», як представника постачальника природного газу ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», про припинення розподілу природнього газу за накопичену заборгованість у сумі 2085,00 грн., якщо прострочена заборгованість не буде погашена протягом трьох днів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такий доказ підтверджує лише ту обставину, що 01 березня 2019 року за адресою приживання ОСОБА_1 обліковується заборгованість, однак відомостей про період виникнення такої заборгованості даний доказ не містить, а тому даний доказ не підтверджує доводів позивачки про те, що відповідач ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», у телефонному режимі, висував вимоги щодо погашення заборгованості у різних сумах в період з грудня 2018 року по січень 2019 року, а також відмовив у проведенні звірки заборгованості.
Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).
Враховуючи, що позивачка не довела факт порушення її прав, як споживача, та вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимог про визнання дій відповідача незаконними і агресивними та скасування заборгованості, які не підлягають до задоволення, суд першої інстанцїі дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду, в оскаржуваній частині, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року -залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: