КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №359/9212/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/11865/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
04 листопада 2020 року                                                       місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах – головуючого Сержанюка А.С., суддів: Гуля В.В., Суханової Є.М. із участю секретаря Потоцької О.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київське квартирно-експлуатаційне управління, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України, про скасування рішення житлової комісії військової частини про зняття з квартирного обліку та зобов`язання поновити на квартирному обліку,
 
  В С Т А Н О В И В :
 
30 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, де просив визнати протиправним та скасувати рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 26 січня 2018 року в частині зняття його з квартирного обліку, оформленого протоколом №2 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 26 січня 2018 року, зобов`язати військову частину НОМЕР_1 поновити його на квартирному обліку з 25 вересня 1992 року складом сім`ї три особи: ОСОБА_1 , дружина – ОСОБА_2 та дочка – ОСОБА_3 , для отримання житла.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 25 вересня 1992 року він, а в подальшому, у складі сім`ї перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 в м. Бориспіль.
06 березня 2019 року він дізнався про те, що 26 січня 2018 року згідно протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 №2 його знято з квартирного обліку на підставі п. 9 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців» відповідного до якого на квартирному обліку залишаються військовослужбовці, які звільнені у запас за станом здоров`я, за віком за скороченням штатів, п. 2.18 наказу МО України від 30 листопада 2011 року № 737 ( зі змінами ), у зв`язку зі звільненнями у запас за закінченням строку контракту.
Крім того позивач зазначає, що прийняте рішення житловою комісією військової частини НОМЕР_1 про зняття з квартирного обліку є таким, що позбавляє його на забезпечення реалізації конституційного права на житло, визначеного ст. 47 Конституції України, а також реалізувати право, визначене ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2020 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 від 26 січня 2018 року в частині зняття з квартирного обліку ОСОБА_1 , оформлене протоколом №2 засідання житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 від 26 січня 2018 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартирному обліку з 25 вересня 1992 року складом сім`ї три особи - ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3   для отримання житла.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право позивача залишатися на квартирному обліку після звільнення у запас у зв`язку з закінченням строку контракту було передбачено п.п. 2.17, 2.19 «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737 в чинній редакції на момент звільнення позивача з військової служби у запас.
Будь-яких належних і допустимих доказів того, що позивач був зарахований на квартирний облік внаслідок подання відомостей, що не відповідають дійсності, або неправомірних дій посадових ( відповідальних ) осіб при вирішенні питання про прийняття на квартирний облік, відповідачами суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.
Не надано також доказів того, що оспорюване позивачем рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 26 січня 2018 року, оформлене протоколом №2, було письмово доведено до відома позивача у визначений інструкцією п`ятнадцятиденний строк.
При цьому, факт того, що засідання житлової комісії 26 січня 2018 року відбулось без присутності позивача, відповідачами не оспорюється, докази того, що позивач викликався ( повідомлявся ) про таке засідання суду також надані не були.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов в частині вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 26 січня 2018 року №2 в частині зняття позивача з квартирного обліку, а також щодо зобов`язання поновити позивача на квартирному обліку, є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, а також неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні.
Просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, позивача, згідно виписки з протоколу №9 від 25 вересня 1992 року та довідки від 23 травня 1995 року, було зараховано на квартирний облік загальної черги з 25 вересня 1992 року ( а.с. 15,16 ).
Згідно листа командира військової частини НОМЕР_1 від 06 березня 2019 року №350/133/2202/130пс, капітан запасу ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку у військової частини НОМЕР_1    м. Бориспіль з 03 березня 1995 року складом сім`ї – 3 особи: він, дружина, дочка ( а.с.12 ).
Наказом №43 командувача Повітряних сил Збройних Сил України від 27 січня 2012 року ОСОБА_1 , капітана та начальника групи технічної експлуатації та інспектування радіолокації системи спостереження транспортної авіації ескадрильї «Блакитна стежа»,  звільнено з військової  служби у  запас за п. «а»  ( у зв`язку  із закінченням строку контракту ). 
Календарна вислуга років становить 22 роки 05 місяців ( а.с. 14 ).
Згідно витягу з протоколу №2 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 26 січня 2018 року ОСОБА_1 знято з квартирного обліку, у зв`язку із звільненням у запас за закінченням строку контракту на підставі п. 9 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців…» відповідно до якого на квартирному обліку залишаються військовослужбовці, які звільнені у запас за станом здоров`я, за віком за скороченням штатів, п. 2.18 наказу МО України від 30 листопада 2011 року № 737 ( зі змінами ) у зв`язку із звільненням у запас за закінченням строку контракту ( а. с. 13 ).
При цьому, позивач при ухваленні зазначеного рішення житловою комісією  військової частини НОМЕР_1 26 січня 2018 року присутнім не був і про це йому  не було доведено до відома в установлений п. 2.18  Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженого наказом №737 Міністра оборони України від 30 листопада 2011 року п`ятнадцятиденний строк.
30 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в установленному законом порядку і в строк домісцевого  суду із вказаним позовом ( а.с. 1-6 ).
При вирішенні зазначеного спору суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції, що діяла в період ухвалення цього рішення, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами,
за військовослужбовцями, які вступили на військову службу за контрактом, зберігається право на жилу площу, яку вони займали до вступу на військову службу. Вони не можуть бути зняті з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, за попереднім місцем проживання,
військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла. 
Згідно пункту 2.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом №737 Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року, військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку з реформуванням ЗС України, зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання жилого приміщення з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання жилого приміщення.
Якщо військовослужбовець, який звільняється в запас або у відставку за віком, перебуває на обліку та обирає для проживання після звільнення з військової служби з урахуванням існуючого порядку реєстрації інший населений пункт (якщо обирає для проживання після звільнення з військової служби гарнізон міста Києва, рішення про можливість постановки його на квартирний облік у гарнізоні міста Києва приймає Міністр оборони України), відповідний командир військової частини за його рапортом за 6 місяців до звільнення в запас або відставку за віком подає до військового комісаріату і КЕВ (КЕЧ) району, що знаходяться за обраним місцем проживання, необхідні документи для зарахування військовослужбовця на квартирний облік, на якому він перебуває до одержання жилого приміщення. На підставі повідомлення квартирно-експлуатаційного органу про зарахування такого військовослужбовця до черги на отримання жилого приміщення у військовому комісаріаті він знімається з обліку за останнім місцем служби.
Якщо військовослужбовці, звільнені з військової служби з інших підстав, виявляють бажання отримати жилі приміщення не за місцем перебування на обліку, такі військовослужбовці забезпечуються жилими приміщеннями за обраним місцем постійного проживання виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад або районних державних адміністрацій на загальних підставах відповідно до вимог чинного законодавства.
Згідно ж п. 2.17.  названої Інструкції, військовослужбовці, зараховані на квартирний облік після набрання чинності Законом України від 24 червня 2004 року № 1865-IV “Про внесення змін до статті 12 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, які мають вислугу на військовій службі менше ніж 20 років, у разі звільнення з військової служби за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів та неможливістю проходити військову службу, залишаються на цьому обліку до отримання жилого приміщення для постійного проживання.
За змістом п. 13 Положення про порядок забезпечення  жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом N 20 Міністра оборони  України від 3.02.95, військовослужбовці перебувають на  квартирному  обліку  у військовій  частині  та КЕЧ району до отримання жилого приміщення, 
за винятком випадків, передбачених у цьому пункті:
     поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала необхідність 
для надання іншого жилого приміщення;
     при переміщенні  військовослужбовця  до нового місця служби у 
інший населений пункт;
     при засудженні  військовослужбовця  до  позбавлення  волі  на 
термін понад 6 місяців, крім умовного засудження;
     при наданні  відомостей,  що не відповідають дійсності та які 
стали  основою  для  прийняття  на  облік  або  неправомірних  дій 
командування при вирішенні питання про прийняття на облік.
  Системний аналіз зазначених норм, з точки зору суду другої інстанції, дає підстави вважати ухвалене рішення житлової комісії щодо зняття позивача із членами родини з квартирного обліку таким, що не грунтується на їх положеннях, оскільки правових підстав для цього не було.
За таких обставинсуд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про необхідність визнання протиправним та скасування рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 26 січня 2018 року в частині зняття з квартирного обліку ОСОБА_1 , оформлене протоколом №2 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 26 січня 2018 року.
Враховуючи, що рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 26 січня 2018 року в частині зняття з квартирного обліку ОСОБА_1 підлягає скасуванню, то позовна вимога щодо зобов`язання відповідача  поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку, з точки зору суду другої інстанції, задоволенню не підлягає, оскільки порушене право відновлюється повністю шляхом задоволення названої вище вимоги.
Окрім цього, зазначений спосіб захисту відсутній в переліку, зазначеному в ст. 16 ЦК України, і не є ефективним з огляду на наступне.
Згідно постанови Великої Палати Верховного суду від 05 травня 2020 року,  за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції – на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
 Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження   № 14 - 144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (№ 12-304гс18).
Таким чином, враховуючи зміст права позивача, характер його                    ( права ) порушення та спричинені цими діяннями наслідки, обраний позивачем спосіб захисту та положення ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, на переконання апеляційного суду, не є ефективним.
А тому, суд першої інстанції дійшов передчасного та необґрунтованого висновку щодо задоволення вказаної позовної вимоги. 
За таких обставин, суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині скасування рішення житлової комісії, правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, і з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ч.ч. 1, 2, 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п.п. 2.16, 2.17 «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», п. 13 Положення про порядок забезпечення  жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом N20 Міністра оборони  України від 3.02.95, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, ухвалив законне та обґрунтоване рішення щодо задоволення позовних вимог в цій частині.
А тому, доводи військової частини НОМЕР_1 про незаконність та необґрунтованість зазначеної частини рішення, а також неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні, зокрема Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ЖК Української РСР, постанови Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок №470 від 11.12.1984 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», постанови Кабінету Міністрів України №1081 від 03.08.2006 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», наказу Міністра оборони України №737 від 30.11.2011 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», з точки зору апеляційного суду та в силу викладеного, не є правовою підставою для скасування рішення в зазначеній частині.
Вони ( доводи ) знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді скарги  лише в частині зобов`язання військової частини поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку.
Інші доводи апеляційної скарги, зокрема про те, що судом першої інстанції не враховано висновки, викладені в постановах Верховного Суду №752/5881/15-ц, №359/9161/16-ц не заслуговують на увагу, оскільки обставини справи у вказаних справах та у даному випадку не є тотожними. 
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2020 року в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 з членами сім`ї на квартирному обліку для отримання житла підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про залишення цих позовних вимог без задоволення. 
В решті рішення підлягає залишенню без змін.
Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1   задовольнити частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київське квартирно-експлуатаційне управління, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України, про скасування рішення житлової комісії військової частини про зняття з квартирного обліку та зобов`язання поновити на квартирному обліку, в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 з членами сім`ї на квартирному обліку для отримання житла, скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення про залишення цих вимог без задоволення.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

 

 

 
Головуючий                                                                А.С. Сержанюк

 

 
 
Судді:                                                                          В.В. Гуль

 

 
                                                                                     Є.М. Суханова