ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 948/393/20  Номер провадження 22-ц/814/2104/20	Головуючий у 1-й інстанції Косик С. М.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії:
       головуючого - судді - Одринської ТВ.,
       суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.
за участю секретаря судових засідань - Ряднини І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карлівське сільгосппідприємство "ЛОС" про стягнення орендної плати за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 22 червня 2020 року,-
В С Т А Н О В И В :
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карлівське сільгосппідприємство "ЛОС", в якому просив стягнути з відповідача на його користь 28457,70 грн за порушення умов договору оренди землі від 30 листопада 2009 року, який укладений між сторонами, що складається із суми орендної плати (основного боргу) – 17361,07 грн, збільшення на інфляцію – 1135,83 грн, пені – 9661,18 грн та 3% річних – 299,62 грн, а також просив стягнути з відповідача судові витрати на його користь.
Позов мотивовано тим, що він є власником земельної ділянки загальною площею 2,61 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Селещинської сільської ради Машівського району Полтавської області. 
30 листопада 2009 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, який, передбачає сплату орендної плати. Позивач стверджує, що за 2017-2019 роки орендну плату орендар сплатив не в повному обсязі, а також не сплачував податки з нарахованої орендної плати, в зв`язку з чим, виникла заборгованість.
Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 22 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карлівське сільгосппідприємство «ЛОС» про стягнення орендної плати - задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Карлівське сільгосппідприємство «ЛОС» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати орендної плати за 2017 рік з урахуванням індексу інфляції в розмірі 2077,98 грн, за 2018 рік суму боргу по орендній платі з урахуванням індексу інфляції в розмірі 1892,91 грн та за 2019 рік борг по орендній платі з урахуванням індексу інфляції в розмірі 1819,17 грн, пеню за період з 21.12.2019 року по 26.04.2020 року в сумі 429,97 грн; 3% з 31.12.2017 року по 27.04.2019 року в сумі 72,32 грн; 3% з 31.12.2018 року по 27.04.2020 року в розмірі 26,65 грн, а всього 6319,00 грн.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по орендній платі з 2017 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі визначеному умовами договору. Окрім того, судом з відповідача стягнуто пеню за 2019 рік, розраховану відповідно до умов п. 14 договору, у стягненні пені за 2017 та 2018 роки позивачу було відмовлено з підстав спливу строку позовної давності по вказаних вимогах. 
З вказаним рішенням суду, в частині відмови у стягненні 22 075,76 грн. не погодився ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, недостатнє дослідження обставин справи, що мають значення для справи, просив ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції проігнорував узгоджену сторонами норму, щодо обчислення розміру орендної плати з урахуванням індексу інфляції, що передбачено п.п.10, 11, 14 договору та ст. 21 ЗУ «Про оренду землі» . 
У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Карлівське сільгосппідприємство «ЛОС» просить у задоволенні позовних вимог щодо стягнення орендної плати та збитків відмовити у повному обсязі. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,61 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Селещинської сільської ради Машівського району Полтавської області, що підтверджується копією державного акту на право власності на землю серії Р2 № 624041 від 27 серпня 2004 року (а.с. 10).
30 листопада 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Карлівське СГП «ЛОС», укладено договір оренди землі, який зареєстровано 09 грудня 2009 року за №040955800748, за умовами якого строк дії договору складає 10 років, зі сплатою орендної плати у виді 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки в сумі 1821,91 грн в рік в натуральній формі продукцією рослинництва, переробки с/г продукції, яка виробляється орендарем за цінами не вище ринкових, яка вноситься у грошовій та натуральній формі до 30 числа останнього у звітному році місяця. Сторони погодили, що у разі не внесення орендної плати у строки визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,2% несплаченої суми за кожен день прострочення. (пп. 9, 11, 14) (а.с. 7-9).
Пунктом 5 договору оренди землі, визначено нормативну грошову оцінку землі станом на 01 січня 2009 року, яка становила 36438,16 грн., тому розмір орендної плати встановлений 5% складає – 1821,91 грн.
Пунктом 10 договору, сторони погодили, що обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюються з урахуванням індексу інфляції.
Строки перегляду розміру орендної плати, сторонами обумовлено не було.(п. 13). В свою чергу, п. 36 договору передбачено, що зміна його умов здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін.
Встановлено, що ОСОБА_1 у період з 2009 по 2019 роки з вимогою про зміну умов договору у частині зміни розміру орендної плати чи перегляду нормативної грошової оцінки землі до орендаря не звертався.
Згідно платіжних відомостей, наявних в матеріалах справи вбачається, що орендарем у 2010 році позивачу сплачено орендну плату на суму 1600,00 грн (а.с.35), у 2011 – 2 663,97 грн (а.с.36, 37), у 2012 році – 4377,33 грн (а.с. 38), у 2013 році –4380,00 грн (а.с. 39), у 2014 році – 4400,00 грн (а.с.40), у 2015 році 5320,00 грн + 2394,00 грн (а.с.55,56), у 2016 р. 6000,00 грн (57).
Відповідно до відомостей інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утримання податків, за спірний період у 2017-2019 роках ОСОБА_1 орендної плати від відповідача не отримував (а.с.6 зв).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виплата орендної плати позивачу в підвищеному розмірі у 2010-2016 роках є не переплатою орендної плати, а добровільним збільшенням орендарем її розміру за усною згодою між сторонами у зв`язку із збільшенням нормативної грошової оцінки землі із застосуванням відповідних коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2011 року. Оскільки, матеріалами справи підтверджено невиплату орендної плати позивачу з 2017 по 2019 рік, місцевий суд прийшов до висновку про стягнення орендної плати у розмірі погодженому сторонами з урахуванням індексу інфляції. Окрім того, в межах строку позовної давності (1 рік) судом з відповідача стягнуто пеню в розмірі 0,2 % від несплаченої суми за кожен день прострочення. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Рішення суду першої інстанції переглядається в межах доводів апеляційної скарги, а саме: стягнення орендної плати за 2017 рік 2019 р., яку позивач обрахував у розмірі 11 898,14 грн, з урахуванням індексу інфляції – 803,76, 3% річних – 200,65 та пені – 9 168,21 грн.
Статтями 21, 23 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди та переглядаються за згодою сторін.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції, розмір орендної плати, визначеної п. 9 договору, сторонами не переглядався, зміни умов договору у письмовій формі не здійснювалися, як це передбачено п. 36 договору.
Пунктом 9 договору оренди землі передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки в сумі 1821,91 грн в рік в натуральній формі продукцією рослинництва, переробки с/г продукції, яка виробляється орендарем за цінами не вище ринкових.
Згідно п. 10 договору оренди землі, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.
Згідно п. 14 договору оренди землі у разі не внесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,2% несплаченої суми за кожен день прострочення.
Виходячи з умов укладеного між сторонами договору оренди землі, врахувавши інфляційне збільшення за період з січня 2018 р. по квітень 2020 р., суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що сума орендної плати (1819,17 грн) з урахуванням індексу інфляції за 2017 рік становить 2077,98 грн, оскільки інфляційне збільшення з січня 2019 року по квітень 2020 року склало 71,91 грн, то сума боргу по орендній платі з урахуванням індексу інфляції за 2018 рік становить - 1892,91 грн, та за 2019 рік сума боргу складає - 1819,17 грн.
При обрахунку 3 % річних, суд першої інстанції вірно врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), в якій зазначено, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Тобто, 3% з 31.12.2017 року по 27.04.2019 року за 483 дні становить 72,32 грн (1821,91 грн*483*3:100:365), а з 31.12.2018 року по 27.04.2020 року 3% за 178 дні становить 26,65 грн (1821,91 грн *178*3 :100 :365)
Розмір пені судом першої інстанції обраховано з урахування строку позовної давності про яку заявлено відповідачем та встановлено, що її розмір становить 429,97 грн., виходячи з розрахунку - ( 1821,918 грн. х 0,02% пені) х 118 днів., що відповідає вимогам закону. 
Представник позивача при обрахуванні орендної плати за 2017-2019 року посилається на те, що розмір орендної плати, визначений договором як 1821,91 грн. слід множити на сукупний індекс інфляції, починаючи з часу укладення договору оренди, тобто з 2009 року і по 2020 р., що є неправильним, оскільки по 2017 р. включно позивач отримував відповідну орендну плату і претензій в цій частині не має, тобто орендна плата була нарахована та виплачена позивачу, вимоги в цій частині ним не заявлені.
Сторони не заперечують той факт, що розмір орендної плати не переглядався, додаткові угоди щодо розміру орендної плати між сторонами не укладалися, розмір орендної плати є фіксованим, крім застосування до неї індексації, і умовами договору не передбачена зміна орендної плати у залежності від нормативної грошової оцінки землі. 
При ухваленні судового рішення, суд першої інстанції застосував до визначеного в договорі розміру орендної плати (1821,91) сукупний індекс інфляції за період з січня 2018р. по січень 2020 р. При розрахунку суми інфляції в апеляційній скарзі скаржником застосовано такий же сукупний розмір інфляції, проте, розмір орендної плати зазначено 5356,67 грн за 2017р., 5881,63 грн за 2018р., 6122,77 грн – за 2019р., який обраховано ним безпідставно, оскільки зміни до договору оренди землі сторонами не вносилися.
Також з цих же підстав не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо нарахування 3% річних та пені розрахованої виходячи з розміру орендної плати не погодженої сторонами.
На підставі вищевказаного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи  апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 
 У Х В А Л И В:
                 Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 22 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текстпостанови складено 27.10.2020 року.
       Головуючий суддя:                                  Т.В. Одринська
Судді:                 _____________________О.АЛобов_______________В.М. Триголов