Постанова
Іменем України 
10 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 206/4299/18
провадження № 51-3236 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженої в режимі відеоконференції           ОСОБА_6 ,
захисника                                                               ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника            ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 25 травня 2020 року у кримінальному провадженні                    № 12018040700000631 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України.
 
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня        2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою в тому, що вона 06 червня      2018 року близько 15:32, зайшовши слідом за ОСОБА_8 до під`їзду № 3 у будинку № 12 на вул. Роторній у м. Дніпрі, діючи умисно, повторно, таємно викрала з кишені халата останньої гаманець, чим завдала потерпілій майнової шкоди на загальну суму 402 грн.
Крім того, 19 червня 2018 року близько 14:32, перебуваючи біля будинку № 11 на вул. Карагандинській у м. Дніпрі, діючи умисно, повторно, з плетеної сумки, яку потерпіла ОСОБА_9 несла в руці, витягла гаманець. У цей час потерпіла відчула, що хтось смикнув її за сумку, озирнувшись, вона помітила ОСОБА_6 .        У свою чергу ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що її дії викриті та стали нести відкритий характер, утримуючи в руках зазначений гаманець, почала втікати від потерпілої, отримавши змогу розпорядитись викраденим майном на власний розсуд. Таким чином, ОСОБА_6 завдала потерпілій ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 325 грн.
Вироком Дніпровського апеляційного суду від 25 травня 2020 року апеляційну скаргу прокурора задоволено, а вирок Самарського районного суду                              м. Дніпропетровська від 19 вересня 2019 року в частині призначеного ОСОБА_6 покарання скасовано.
Ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 ставить питання про зміну вироку апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженої через суворість. Просить пом`якшити ОСОБА_6 покарання до 4 років 1 місяця позбавлення волі. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що, призначаючи покарання, апеляційний суд недостатньо врахував, що ОСОБА_6 є матір`ю двох малолітніх дітей, має тяжку хворобу, характеризується позитивно, інкримінований їй грабіж межує з крадіжкою, щиросердно розкаялась та усвідомила недопустимість своїх вчинків, бажає скоріше повернутися до своїх дітей і бути законослухняною громадянкою.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та засуджена ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити. Прокурор ОСОБА_5 просив вирок апеляційного суду залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, й правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Доводи касаційної скарги захисника про порушення апеляційним судом загальних засад призначення покарання та його надмірну суворість, на думку колегії суддів, є непереконливими з огляду на наступне.
Відповідно до статей 404, 407 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 КПК України.
Вирішуючи питання про скасування або зміну вироку місцевого суду, суд апеляційної інстанції має керуватися положеннями статей 408, 420 КПК України.
Зокрема, положеннями ч. 2 ст. 420 КПК України передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції має відповідати загальним вимогам до вироків, визначеним      ст. 374 КПК України.
Тобто, вимоги кримінального процесуального закону у їх взаємозв`язку передбачають, що апеляційний суд зобов`язаний перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, врахувати позицію сторін кримінального провадження і учасників судового розгляду, дати у своєму рішенні на них вичерпну відповідь та у випадку незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є слушними.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
У касаційній скарзі захисник фактично порушує питання про недотримання апеляційним судом зазначених вимог закону, що стосуються призначення покарання та пов`язані із суддівським розсудом.
Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначенні «інші обставини справи» або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_6 , призначаючи їй покарання у виді позбавлення волі наближеному до мінімального, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, виходив з того, що засуджена вчинила злочин середньої тяжкості та тяжкий злочин, раніше неодноразово судима, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню доньку 2015 року народження, яку на даний час передано під опіку сестри засудженої, щодо малолітнього сина, 2018 року народження, позбавлена батьківських прав.
Обставин, які б пом`якшували покарання засудженій, в ході судового розгляду не встановлено. Обставиною, яка обтяжує покарання засудженій, судом визнано вчинення злочинів щодо осіб похилого віку.
Перевіряючи вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд зазначив, що, призначаючи покарання, місцевий суд не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_6 раніше судима вісім разів, у тому числі за аналогічні корисливі злочини до реального виду покарання, що свідчить про відсутність у неї намірів і бажання стати на шлях виправлення.
Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевий суд безпідставно не врахував рецидиву злочинів як обставину, що обтяжує покарання засудженій.
За таких обставин апеляційний суд констатував, що призначене ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць є явно несправедливим через м`якість.
Колегія суддів погоджується з такими твердженнями апеляційного суду та вважає, що ОСОБА_6 з метою власного збагачення, відверто нехтуючи усталеними суспільно моральними цінностями, грубо порушуючи основоположні правові засади, гарантовані Конституцією України, зокрема таку, як право на власність, незважаючи на неодноразові судимості, будучи обізнаною про кримінальну відповідальність та суворість можливого покарання за вчинення таких дій, знову вчинила умисні, корисливі злочини, один з яких відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких.
За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи захисника про те, що       ОСОБА_6 усвідомила недопустимість своїх вчинків та бажає бути законослухняною громадянкою є надуманими.
До того ж необґрунтованими є посилання захисника про наявність у засудженої ОСОБА_6 щирого каяття.
Поняття «щире каяття» не може обмежуватися лише визнанням вини обвинуваченим за обставин, викладених в обвинувальному акті. Насамперед щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винуватої особи до вчиненого нею злочину, яке виявляється в тому, що вона висловлює жаль з приводу такого вчинку, прагне усунути заподіяну шкоду або відшкодувати завдані збитки, а також вчиняє всі можливі дії, спрямовані на сприяння розкриттю злочину, зобов`язується більше не вчиняти протиправних дій, тобто своєю поведінкою демонструє рішуче бажання стати на шлях виправлення.
В ході дослідження матеріалів кримінального провадження та звукозаписів судового засідання встановлено, що засуджена ОСОБА_6 свою вину визнавала частково, при цьому взагалі заперечувала свою причетність до грабежу потерпілої ОСОБА_9 , вказавши, що матеріали кримінального провадження в цій частині сфабриковані слідчим.
Під час апеляційного розгляду ОСОБА_6 зазначила, що жалкує про вчинені злочини та погоджується з покаранням, призначеним місцевим судом.
Оскільки формальна вказівка про розкаяння не дає підстав стверджувати про його реальну наявність, а поведінка засудженої не свідчить про її бажання виправити наслідки вчинених нею злочинів, а тому суди дійшли правильного висновку про відсутність у засудженої ОСОБА_6 щирого каяття, з чим погоджується і колегія суддів.
Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги захисника про позитивні характеристики ОСОБА_6 за місцем її проживання.
Відповідно до листа директора КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради від 01 серпня 2018 року скарг на ОСОБА_6 від мешканців не надходило (т. 1, а. с. 115), що свідчить якраз таки про її посередні характеристики. Тоді як відомості, які б вказували, що ОСОБА_6 характеризується з позитивної сторони (подяки, грамоти, відзнаки, заохочення, відгуки тощо), у матеріалах кримінального провадження відсутні.
Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання захисника про тяжку хворобу ОСОБА_6 , оскільки жодних даних на підтвердження вказаних обставин матеріали кримінального провадження не містять.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що апеляційний суд недостатньо врахував, що ОСОБА_6 є матір`ю двох малолітніх дітей та якнайшвидше бажає повернутися до їх виховання, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до листів Самарської районної у м. Дніпрі ради №2-17/1181 (т. 1, а. с. 119) та № 5/02-03-2651 (т. 2, а. с. 71) малолітні ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають із сестрою засудженої – ОСОБА_12 , при цьому мати, ОСОБА_6 , вихованням доньок не займається, злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Малолітні ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з 15 червня 2018 року перебувають на обліку управління служби у справах дітей як діти, які опинилися у складних життєвих обставинах, через неналежне виконання матір`ю батьківських обов`язків.
При цьому 16 серпня 2018 року ОСОБА_11 взято на облік дітей-сиріт та дітей, які позбавлені батьківського піклування.
Крім того, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2019 року (т. 2, а. с. 127-129) ОСОБА_6 позбавлено батьківських прав стосовно малолітньої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Також, як убачається зі змісту листа Самарської районної у м. Дніпрі ради                  № 2-17/1225 (т. 2, а. с. 46), згідно з актом закладу охорони здоров`я та органів внутрішніх справ від 19 лютого 2018 року малолітнього ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мати, ОСОБА_6 , покинула в пологовому будинку. У зв`язку з чим рішенням виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпрі ради № 121 від 20 квітня 2018 року малолітньому ОСОБА_13 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, а рішенням № 154 від 18 травня 2018 року влаштовано до державного закладу на повне державне забезпечення.
З огляду на викладене посилання захисника про наявність на утриманні         ОСОБА_6 двох малолітніх дітей та бажання їх виховувати є не просто сумнівними, а такими, що повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Враховуючи вказані обставини в їх сукупності, а також ті, про які наголошує захисник у своїй касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що призначене засудженій ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для її виправлення й попередження вчинення нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК України.
На переконання колегії суддів, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку, що перевиховання засудженої ОСОБА_6 можливе виключно в умовах ізоляції її від суспільства, та правильно збільшив їй покарання у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України.
Таке покарання з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
Таким чином, підстав вважати призначене засудженій ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Вирок суду апеляційної інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК України, підстав для його скасування чи зміни в ході касаційного розгляду не встановлено.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженої, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 25 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                          ОСОБА_3