КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 367/5482/19                                                                     Головуючий у суді І інстанції Саранюк Л.П.
Провадження № 22-ц/824/10967/2020                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
9 грудня 2020 року                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 березня 2020 року у справі за клопотанням ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду Партизанського району міста Мінська від 1 квітня 2019 року, ухваленого у справі № 2-35/2019 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку участі у вихованні неповнолітньої дитини,
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2019 року Головне територіальне управління юстиції у Київській області направило до суду клопотанняОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду Партизанського району м. Мінська від 1 квітня 2019 року, ухваленого у справі № 2-35/2019 за позовом ОСОБА_1 до громадянки УкраїниОСОБА_2 про визначення порядку участі у вихованні неповнолітньої дитини  ОСОБА_3 , громадянки Республіки Білорусь, ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до статей 51, 53 Конвенції про правову допомогу і правові відносини по цивільних, сімейних та кримінальних справах.
В обґрунтування клопотання зазначено, що згідно вищевказаного рішення суду  ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 чинить перешкоди у встановленому порядку спілкування ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_3 , а саме: не дає право забирати дочку на час канікул по місцю проживання в Республіку Білорусь, графік яких встановив суд; не надає пакет документів для виїзду із України до Республіки Білорусь, в тому числі нотаріально посвідчену згоду. При цьому, із матеріалами цивільної справи № 2-35/2019 та рішенням суду відповідач була ознайомлена у встановлені законом поряду і строки до набрання ним законної сили.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 березня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що  ОСОБА_2 не була присутньою при ухваленні рішення суду Партизанського району м. Мінська Республіки Білорусь від 1 квітня 2019 року у справі № 2-35/2019 та нею 10 вересня 2019 року було направлено на адресу суду заяву про роз`яснення цього рішення суду, яка в порядку окремого доручення до Ірпінського міського суду Київської області не надходила, у зв`язку з тим, що до клопотання не додано відомості про належне повідомлення відповідача щодо часу та місця розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове судове рішення, яким клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду задовольнити.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що відповідач була своєчасно та належним чином повідомлена про засідання іноземного суду, а Ірпінський міський суд Київської області відповідно до встановленого процесуальним законом порядку не звертався з відповідним судовим дорученням до суду Партизанського району м. Мінська, а тому підстав для застосування пункту 2 частини другої статті 468 ЦПК України та пункту б) статті 55 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах у суду першої інстанції не було.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Новікова Н.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Також просила покласти судові витрати на заявника, стягнувши із ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Судом встановлено, що рішенням суду Партизанського району м. Мінська Республіки Білорусь від 1 квітня 2019 року у цивільній справі № 2-35/2019 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку участі у вихованні неповнолітньої дитини було встановлено порядок спілкування заявника з неповнолітньою дочкою  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У вказаному рішення іноземного суду зазначено, що відповідач ОСОБА_2 і представник третьої особи управління освіти та науки Ірпінської міської ради Київської області в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином (а.с. 4-6).
Згідно із довідкою судді суду Партизанського району м. Мінська Мигурського О.Е., рішення суду Партизанського району м. Мінська від 1 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку участі у вихованні неповнолітньої дитини не оскаржувалось, опротестовано не було, набрало законної сили 17 квітня 2019 року та підлягає до виконання. Відповідач ОСОБА_2 своєчасно повідомлялася про час та місце судового розгляду шляхом направлення на адресу компетентного суду України судового доручення про надання правової допомоги. 11 березня 2019 року на адресу суду Партизанського району м. Мінська повернулися документи, складені і витребувані у зв`язку з даним дорученням. Копія позовної заяви, повістка про день судового засідання вручені ОСОБА_2 в судовому засіданні 28 грудня 2018 року Ірпінського міського суду Київської області, на розгляд цивільної справи у свою відсутність відповідач погодилась. 1 квітня 2019 року в судове засідання для розгляду справи відповідач не явилась. При цьому відповідачу своєчасно, а саме 2 квітня 2019 року, була направлена копія рішення суду від 1 квітня 2019 року по відомій суду адресі проживання: АДРЕСА_1 , та отримана нею 15 квітня 2019 року. Вказане рішення суду на території Республіки Білорусь не виконувалось, відповідач разом з дитиною проживає на території України (а.с. 7.)
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не була присутньою при ухваленні рішення іноземним судом, направила на адресу цього суду заяву про роз`яснення рішення, про розгляд якої не була належними чином повідомлена, що є підставою для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.
Однак колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.
Згідно з частиною першою статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.
Відповідно до статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються на території України, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
Відповідно до вимог частини шостої статті 467 ЦПК України за наслідками розгляду поданих документів та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову в задоволенні з цього питання.
Підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду передбачені статтею 468 ЦПК України.
За приписами статті 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:
1) якщо рішення суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;
2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;
3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;
4) якщо ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;
5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;
6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;
7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;
8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання;
9) в інших випадках, встановлених законами України.
22 січня 1993 року з метою забезпечення належного захисту прав і законних інтересів громадян та осіб, що проживають на їхніх територіях, у м. Мінську (Республіка Білорусь) була підписана Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, Договірною Стороною якої, зокрема, є Україна, (далі - Конвенція), яка 10 листопада 1994 року була ратифікована Верховною Радою України та 14 квітня 1995 року набула чинності для України.
Зазначена Конвенція застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією та Туркменістаном.
Відповідно до статті 51 зазначеної Конвенції кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань (далі - рішень).
Статтею 53 Конвенції передбачено, що клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й до суду, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення за клопотанням.
До клопотання додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності.
У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24 грудня 1999 року № 12 роз`яснено, що коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює даний факт, суд повинен з`ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших, поданих сторонами, доказів, а в необхідних випадках - запитати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким провадився розгляд справи.
Під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення сторін «правом на суд».
Здійснення судових доручень про вручення документів покликане забезпечити реалізацію права сторони, повідомлення якої здійснюється, на участь у судовому засіданні з метою ефективного захисту своїх прав, для чого їй повідомляється про судовий розгляд справи, щоб вона могла взяти безпосередню участь в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, 28 грудня 2018 року Ірпінським судом Київської області у складі судді Оладько С.І. було проведено судове засідання у справі № 367/8321/18 щодо судового доручення суду Партизанського району м. Мінська Республіки Білорусь про здійснення окремих процесуальних дій та вручення судових документів, в якому  ОСОБА_2 вказала, що копію позовної заяви ОСОБА_1 до неї про визначення порядку участі у вихованні неповнолітньої дитини та судову повістку отримала, позовні вимоги не визнає та згодна на розгляд цивільної справи № 2-35/2019 іноземним судом за її відсутності (а.с. 8 - 10).
Копія рішення суду Партизанського району м. Мінська Республіки Білорусь від 1 квітня 2019 року, яким було встановлено порядок спілкування заявника з неповнолітньою дочкою  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було направлено на адресу ОСОБА_2 2 квітня 2019 року та отримана нею 15 квітня 2019 року (а.с. 11-12).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції належним чином не оцінивши подані сторонами докази та не врахувавши вимоги законодавства, що регулюють порядок надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 не була належними чином повідомлена про розгляд цивільної справи іноземним судом та була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі з метою ефективного захисту своїх прав.
Посилання суду на те, що 10 вересня 2019 року  ОСОБА_2 направила на адресу суду Партизанського району м. Мінська заяву про роз`яснення рішення від 1 квітня 2019 року, яка в порядку окремого доручення до Ірпінського міського суду Київської області не надходила, є необґрунтованими, оскільки зазначена заява стосується порядку виконання рішення суду, яке набрало законної сили, а не спору між сторонами по суті заявлених вимог.
При цьому, приписами статті 468 ЦПК України та статті 55 Конвенції не передбачено такої підстави для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду як не надіслання цим же судом судового доручення іншому суду за місцем проживання самого заявника.
Відповідно до частини першої статті 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
За частиною першою статті 80 Закону України «Про міжнародне приватне право» у разі якщо при розгляді справи з іноземним елементом у суду виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд може направити відповідне доручення компетентному органу іноземної держави в порядку, встановленому процесуальним законом України або міжнародним договором України.
Отже, розглядаючи клопотання, суд першої інстанції не вірно розтлумачив норми права, не врахував, що  ОСОБА_2 , яка направила заяву про роз`яснення рішення іноземного суду, проживає саме на території України, а заявник - на території Республіки Білорусь, відтак надсилання будь-якого судового доручення до Ірпінського міського суду Київської області при розгляді вказаної вище заяви не вимагалось.
Крім того, у розпорядженні суду першої інстанції були докази того, що ОСОБА_2 повідомлялася судовою повісткою про призначені судові засідання з розгляду її заяв про роз`яснення рішення суду від 1 квітня 2019 року шляхом повідомлення за допомогою додатка «Viber» на її мобільний телефон, що не заборонено процесуальним законодавством Республіки Білорусь (а.с. 50), проте суд першої інстанції достатньої уваги цьому факту не приділив та не перевірив пояснення самої  ОСОБА_2 з цього приводу.
Таким чином, колегія суддів вважає, що сама по собі відсутність ОСОБА_2 при ухваленні рішення іноземним судом за належного її повідомлення про розгляд справи та направлення нею на адресу цього суду заяви про роз`яснення рішення не є підставою для відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду Партизанського району м. Мінська від 1 квітня 2019 року.
За таких обставин, оскаржувана ухваласуду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення клопотання щодо надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. 
До апеляційної скарги заявник додав клопотання про долучення письмових доказів, які не були поданні до суду першої інстанції з поважних причин, а саме у зв`язку неповідомленням його про судові засіданні у справі.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК).
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).
Враховуючи, що заявником не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали йому подати при зверненні до суду першої інстанції всі наявні у нього докази, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, то долучені до апеляційної скарги докази не можуть бути покладені в основу судового рішення суду апеляційної інстанції.
Згідно з вимогами статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції зокрема складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції;
Відповідно до частини першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки відповідно до пунктів 14, 15 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб; клопотання про визнання і виконання рішення іноземного суду відповідно до міжнародного договору України, згоду на обов`язковість якого надано Верховною Радою України та яким не передбачено плату під час звернення до суду, подання апеляційної та касаційної скарг у таких справах, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
У відзиві на апеляційну скаргу порушувалось питання про стягнення із ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн, однак апеляційна скарга підлягає до задоволення, а тому правових підстав для покладення таких витрат на заявника відповідно немає.
ОСОБА_1 також надіслав до апеляційного суду заяву про стягнення із  ОСОБА_2 на свою користь судових витрат, пов`язаних із забезпеченням доказів та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 854,08 білоруських рублів.
Разом з тим, письмові докази, які долучені заявником до апеляційної скарги відхилені колегією суддів, а заявником не дотримано порядку, визначеного частиною першою статті 134 ЦПК України щодо подання з першою заявою по суті спору (апеляційною скаргою) попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а відтак відповідно до частини другої вказаної статті колегія суддів відмовляє у відшкодуванні відповідних судових витрат.
У відповідності до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду Партизанського району міста Мінська від 1 квітня 2019 року задовольнити.
Визнати та надати дозвіл на примусове виконання на території України рішення суду Партизанського району міста Мінська Республіки Білорусьвід 1 квітня 2019 року, ухваленого у справі № 2-35/2019 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку участі у вихованні неповнолітньої дитини, відповідно до якого встановлено порядок спілкування ОСОБА_1 з неповнолітньою дочкою  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                           Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                     С.А. Голуб

                                                                                                                Д.О. Таргоній