ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 листопада 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/8764/19
Головуючий у першій інстанції – Олійник В. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1207/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                  головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                  суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л.     
                                  секретар: Позняк О.М.    
Позивач: ОСОБА_1 ,
Відповідачі: Державна казначейська служба України, Прокуратура Чернігівської області 
Особа, яка подала апеляційні скарги: ОСОБА_1 , Державна казначейська служба України,
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги на рішення  Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Чернігівської області  про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, (суддя Олійник В.П.),  ухвалене  о 09 год. 49 хв. в м. Ніжині, повний текст рішення складено 11 серпня 2020 року, 
                                       В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Чернігівської області про стягнення, з урахуванням уточнених позовних вимог,  330000 грн. матеріальної та 2000000 грн. моральної шкоди. Позов обґрунтований тим, що позивач з 23 травня 2014 року був призначений головою Бобровицької районної державної адміністрації. 04 лютого 2015 року Прокуратурою Чернігівської області відносно позивача внесені до ЄРДР відомості щодо одержання неправомірної вигоди. 11 серпня 2015 року позивача затримано з утриманням під вартою в Чернігівському СІЗО до 14 серпня 2015 року. 12 серпня 2015 року позивачу вручена підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого  ч.3 ст.368 КК України. 13 серпня 2015 року щодо позивача застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням застави. 13 серпня 2015 року позивача відсторонено від займаної посади. 19 лютого 2016 року вироком Ніжинського міськрайонного суду позивача визнано винуватим за ч.3 ст.368 КК України із призначенням покарання у виді позбавлення волі, ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 24 травня 2016 року даний вирок скасовано із призначенням нового судового розгляду. Вироком Ніжинського міськрайонного суду від 05 грудня 2016 року позивача визнано винуватим за ч.3 ст.368 КК України із призначенням покарання у виді позбавлення волі, ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 26 червня 2017 року даний вирок змінено, в подальшому постановою Верховного суду України від 27 лютого 2019 року вказану ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 04 червня 2019 року скасовано вирок Ніжинського міськрайонного суду від 05 грудня 2016 року, провадження закрито у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Час перебування під вартою та участь у судових засіданнях спричинили різке погіршення стану здоров`я, у зв`язку з чим позивач перебував неодноразово на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, звертався за консультаціями до лікарів. Через незаконне переслідування позивач змушений був подати заяву про звільнення з роботи за станом здоров`я та 05 жовтня 2015 року був звільнений з посади голови Бобровицької РДА, залишившись фактично без засобів до існування. Під час досудового розслідування проведені обшуки, що негативно також вплинуло на його сім`ю, накладено арешт на єдине майно-земельну ділянку, у зв`язку з чим позивач не міг вільно розпорядитись своєю власністю. Фактично в період з 04 лютого 2015 року по 04 червня 2019 року позивач підданий незаконному кримінальному переслідуванню, що спричинило негативні наслідки, які тривали близько 5 років, внаслідок чого позивач втратив можливість продовжувати звичний спосіб життя, роботу, при цьому вказані події висвітлені у засобах масової інформації, внаслідок чого була зруйнована репутація позивача. Такими незаконними діями йому була спричинена моральна шкода яку він оцінює у 2000000 грн. та матеріальна шкода яка складається з витрат за недоотриману заробітну плату у розмірі 300000 грн., 30000 грн. витрат на лікування та 10000 витрат на правову допомогу, які він просить суд стягнути на його користь.
Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 12 грудня 2019 року позовну заяву передано на розгляд до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області за територіальною юрисдикцією (підсудністю).
Рішенням  Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 серпня 2020 року  позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Чернігівської області  про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено часково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 12788,60  грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 216313,40 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди відповідно до ст.56 Конституції України, ст.1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при цьому позивач був незаконно підданий кримінальному переслідуванню з часу його затримання 11 серпня 2015 року і до постановлення ухвали Чернігівського апеляційного суду 04 червня 2019 року. Даний період рахується судом саме з 11 серпня 2015 року, а не з часу внесення відомостей до ЄРДР 04 лютого 2015 року. При визначенні  розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з розміру мінімальної заробітної плати , що діяла на час розгляду справи та часу перебування під слідством. Оскільки кримінальне переслідування рахується судом з 11 серпня 2015 року по 04 червня 2019 року, що становить 45 місяців 24 дні, то ромір відшкодування моральної шкоди становить 216313 грн. 40 коп (45 місяців 24 дні, що становить 45,8; 45,8*4723=216313,40). Підстави для стягнення моральної шкоди у розмірі 2000000 грн. судом не встановлені. Встановлені судом обставини свідчать про право позивача на відшкодування також втраченого заробітку за час відсторонення від посади, розмір якого суд визначив із врахуванням відомостей довідки про отримані доходи позивачем: відсторонення позивача від посади 13 серпня 2015 року та припинення повноважень 07 жовтня 2015 року, що становить 40 днів (за виключенням не робочих та св`яткових днів, 13 днів+22 дні+5 днів=40 днів, заробітної плати за липень 2015 року-8144,48 грн., за червень 2015 року-4833,34 грн.), втрачений заробіток за даний період становить 12072 грн. (8144,48 грн.+4833,34 грн.=12977,82/43 дні=301,80 грн.; 301,80 грн. середньоденного заробітку*40 днів=12072 грн.). Підстави для визначення втраченого заробітку у розмірі 300000 грн. в судовому засіданні не встановлені. На обгрунтування витрат на лікування позивачем суду подано копію чеку від 15 жовтня 2019 року на суму 716 грн. 60 коп на придбання лікарських засобів, інші докази на підтвердження витрат на лікування у розмірі 30000 грн. суду не подані. Суд прийшов до висновку, що копії виписок-епікризів №4892, №540, №1126 виписки із медичної карти амбулаторного хворого, довідки щодо результатів психодіагностичного обстеження від 21 листопада 2019 року, медичної довідки №15,-не підтверджують витрат на лікування у розмірі, визначеному позивачем, тому судом першої інстанції при визначенні розміру суми відшкодування витрат позивача на лікування взято до уваги документально підтверджені витрати та визначено їх розмір на суму 716,60 грн. При цьому суд врахував  постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), у якій  сформовано правовий висновок про те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі, тому відповідачем у даній справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, а територіальний орган казначейства приймає участь у розгляді цієї справи, реалізуючи всі процесуальні права відповідача.
Додатковим рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 вересня 2020 року в рахунок розподілу судових витрат у даній справі компенсовано позивачу за рахунок держави, у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку  979 грн за надання професійної правничої допомоги. Додаткове рішення мотивовано тим, що позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволені частково на 7,79%, що є підставою для компенсації на його користь 979 грн витрат на професійну правничу допомогу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що узгоджується із приписами ч. 6 ст.141 ЦПК України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 5 серпня 2020 року ухвалене у даній справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Чернігівської області  про відшкодування матеріальної та моральної шкоди  і ухвалити в цій частині вимог нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.
Апеляційна скарга  мотивована тим, що суд першої інстанції визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в мінімальному розмірі не врахував обставин справи, не оцінив в повній мірі надані позивачем докази, ступінь негативного впливу на його життя та свідомість, як факту безпідставного кримінального переслування так і факту його безпідставного утримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, незаконного накладення арешту на майно, незаконних засуджень, зокрема, значні порушення життєвого устрою та моральні страждання, які він поніс через неможливість тривалого відновлення своїх прав та душевних переживань, втрати авторитету серед оточення, відсторонення від посади та подальшого вимушеного звільнення, що в цілому призвело до глобальної зміни життєвого устрою та завдали позивачу значних страждань. На думку ОСОБА_1 , суд  не врахував при ухваленні рішення результати психодіагностичного обстеження та не надав цьому доказу жодної правової оцінки. Позивач також не погоджується з висновком суду щодо визначеного розміру відшкодування матеріальної шкоди.
В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить зазначене рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному об`ємі. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди Державної казначейської служби України зі статусом відповідача у даній справі та покладеним судом обов`язком компенсації шкоди заподіяної позивачу діями інших суб`єктів, а також вважає що визначений судом розмір морального відшкодування виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, як обрахункової величини, не відповідає  п.1,3,9 Прикінцевих та перехідних положень» Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».
Відзиви на апеляційні скарги не надійшли.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції. 
По справі встановлено, що відповідно до розпорядження Президента України від 23 травня 2014 року ОСОБА_1 призначено головою Бобровицької районної державної адміністрації Чернігівської області.
Згідно копії витягу з кримінального провадження №42015270000000041, дата внесення до ЄРДР: 04 лютого 2015 року, наявна інформація-до прокуратури Чернігівської області надійшли матеріали правоохоронного органу про те, що службова особа вимагає неправомірну вигоду, правова кваліфікація-ч.3 ст.368 КК України, орган досудового розслідування-Прокуратура Чернігівської області.
Відповідно до копії протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 11 серпня 2015 року ОСОБА_1 затримано 11 серпня 2015 року.
Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м.Чернігова від 13 серпня 2015 року до підозрюваного ОСОБА_1 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 80000 грн..
Відповідно до розпорядження Президента України від 13 серпня 2015 року ОСОБА_1 відсторонено від посади голови Бобровицької районної державної адміністрації Чернігівської області.
У копії заяви від 10 вересня 2015 року ОСОБА_1 просить звільнити його із займаної посади за власним бажанням у зв`язку з погіршенням стану здоров`я.
Повідомлення про підозру щодо ОСОБА_1 датоване 29 вересня 2015 року, обвнувальний акт-29 вересня 2015 року.
Відповідно до розпорядження Президента України від 05 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади голови Бобровицької районної державної адміністрації Чернігівської області.
Згідно копії розпорядження Бобровицької районної державної адміністрації від 07 жовтня 2015 року припинені повноваження ОСОБА_1 з 07 жовтня 2015 року за власним бажанням.
Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 20 серпня 2015 року наявне обтяження у виді арешту нерухомого майна-земельної ділянки під кадастровим номером 7420610100:01:003:0003, обтяжувач-Прокуратура Чернігівської області, обтяжена особа- ОСОБА_1 ..
Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 лютого 2016 року ОСОБА_1 засуджено за ч.3 ст.368 КК України до 06 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з державною службою, строком на 02 роки, з конфіскацією всього майна, що є його власністю, з позбавленням 05 рангу 03 категорії державного службовця. Даний вирок скасований ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 24 травня 2016 року із призначенням нового судового розгляду.
Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 грудня 2016 року ОСОБА_1 засуджено за ч.3 ст.368 КК України до 07 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, на підприємствах, установах та організаціях державної і комунальної власності, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 03 роки, з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності, з позбавленням 05 рангу 03 категорії державного службовця. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 26 червня 2017 року даний вирок змінений, ОСОБА_1 засуджено за ч.3 ст.368 КК України до 06 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з державною службою на строк 02 роки, з конфіскацією всього майна, що є його власністю, з позбавленням 05 рангу 03 категорії державного службовця. Постановою Верховного суду від 27 лютого 2019 року дану ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області скасовано із призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 04 червня 2019 року скасовано вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 грудня 2016 року, подальше провадження в справі закрите у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи і вичерпанням можливостей їх отримати. 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У пункті 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України , яка    висловлена у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15.
У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
Оскільки внаслідок незаконних дій органів досудового слідства    та суду ОСОБА_1 перебував під слідством та судом, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної та матеріальної шкоди.
Позивач незаконно перебував під слідством і судом з 11 серпня 2015 року по 04 червня 2019 року, що становить 45 місяців 24 дні, чим йому завдано моральної шкоди, розмір якої судом першої інстанції визначено у розмірі 216313 грн. 40 коп , виходячи з  розміру мінімальної заробітної плати , що діяла на час розгляду справи та часу перебування під слідством.
Визначення часу судом першої інстанції, з якого ОСОБА_1 знаходився під слідством, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Аналізуючи обставини справи, надані учасниками докази та враховуючи характер спірних правовідносин, норми права які їх регулюють, колегія суддів апеляційного суду вважає,  що при визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (частина третя статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Верховний Суд звертає увагу на те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Указане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).
Таким чином законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
Суд першої інстанції визначаючи розмір моральної шкоди не звернув уваги та обмежився лише  визначеним законом  мінімальним розміром відшкодування і не врахував, що ОСОБА_1 до його затримання з утриманням під вартою в Чернігівському СІЗО 11 серпня 2015 року обіймав посаду голови Бобровицької РДА Чернігівської області з якої був звільнений за станом здоров`я, яке погіршилось після  затримання та відсторонення від посади; в його помешканні проводились обшуки при його рідних; було накладено арешт на належну земельну ділянку і він не міг вільно розпорядитись своєю власністю; перебування у СіЗО та  застосування міри запобіжного заходу у виді арешту з внесенням застави; ухвалювались обвинувальні вироки за якими ОСОБА_1 засуджували до позбавлення волі на тривалі терміни, позбавляючи рангів, застосовуючи конфіскацію; відносно нього були публікації у пресі негативного характеру, які стосувались обвинувачень у вчиненні злочину; неможливості влаштуватись на роботу також рівня як до порушення кримінального провадження; погіршення стану здоров`я.
Отже з урахуванням конкретних обставин у справі, зокрема обсягу моральних страждань, перенесених позивачем за період перебування під слідством та судом у тому числі тривалості перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, а також характеру пред`явленого обвинувачення, часу та зусиль, які необхідно було вжити для відновлення попереднього стану, врахувавши засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості необхідним і достатнім розміром відшкодування є сума у 500000 грн. При цьому  суд враховує характер і обсяг душевних страждань позивача, про які він зазначив у позові та які знайшли своє підтвердження.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що визначена судом сума відшкодування шкоди не відповідає обставинам справи,обсягу заподіяних моральних страждань  і повинна бути визначена судом у розмірі 2000000 грн, не відповідає вимогам закону, про що зазначено вище.
Незгода ОСОБА_1 з визначеним розміром відшкодування матеріальної шкоди: втраченого заробітку , не аргументована, ним не наведено власного розрахунку на спростування висновку суду; витрати на лікування не підтверджені документально, а отже висновок суду першої інстанції щодо визначеного ним розміру відшкодування матеріальної шкоди є вірни та не спростований позивачем.
Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України  про те, що судом першої інстанції не враховано, що на момент розгляду справи судом діяв Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень якого мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, є необґрунтованими, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до спірних правовідносин відсутні.
Не обґрунтованими є також аргументи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що вона не є юридичною особою, яка особисто відповідає за зобов`язаннями держави Україна з огляду на таке.
Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до пункту 1, підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів та здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі  № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).
Судом першої інстанції мотивовано у судовому рішенні визначення відповідачем у даній справі  держави, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади яким є казначейство, тому останнє приймає  участь у розгляді цієї справи, реалізуючи всі процесуальні права відповідача.
Таким чином, апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, змінивши рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 серпня 2020 року в частині визначення судом розміру моральної шкоди.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 п.3, п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 серпня 2020 року змінити, збільшивши розмір стягнутого на користь ОСОБА_1   морального відшкодування з 216313,40 грн до 500000 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текс постанови складено 06.11.2020 року.

     Головуючий:                                          Судді: