ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/3837/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевська Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Клименко О.В.

за участю представників учасників справи:
від Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м.Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) -  Коновалов Д.О. на підставі ордеру від 12.12.2019 року серія ВН  № 1003281;
від Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл -  Нечваль Я.В. за довіреністю від 06.10.2020 року № Д/ЮС-.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) та Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл
на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 року, м. Одеса, головуючий суддя Цісельський О.В., судді Степанова Л.В., Смелянець Г.Є., повний текст рішення складено та підписано 17.08.2020 року
у справі № 916/3837/19
за позовом Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту)
до відповідача Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м.Ізмаїл
про стягнення 10 414 289 грн. 58 коп., -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В грудні 2019 року Державне підприємство “Адміністрація морських портів України”, м. Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл, в якій просило суд стягнути з Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл на користь Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м.Київ суму заборгованості в розмірі 10 414 289 грн. 58 коп., з яких  з яких 8 967 046 грн. 49 коп. основного боргу, 1 236 346 грн. 54 коп. пені, 114 578 грн. 72 коп. відсотків річних та 96317 грн. 83 коп. інфляційних втрат, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 156   214 грн. 34 коп. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 № 316, був затверджений "Порядок справляння та розміри ставок портових зборів в морських портах України" (далі – Порядок), до якого Наказом Мінінфраструктури України від 11.04.2019 року № 252 було внесено ряд змін, що, в тому числі, стосуються порядку нарахування та оплати якірного збору, а саме визначено, що якірний збір справляється на дату виходу судна з морського порту, при цьому, в разі стоянки судна на внутрішньому рейді тривалістю понад 30 діб, нарахування та справляння якірного збору проводяться щомісяця станом на останній день розрахункового місяця. З огляду на що, позивач дійшов висновку, що починаючи з 31.05.2019 року у нього виникло право вимоги до відповідача щодо виконання грошового зобов`язання зі сплати якірного збору, який позивачем було розраховано за час фактичного перебування суден відповідача в акваторії Ізмаїльського морського порту, який відповідачем сплачений не був, з огляду на що, позивачем також було нараховано до стягнення пеню, 3 % річних та інфляційні втрати на суми боргу.
23.04.2020 року від позивача до Господарського суду Одеської області надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій із посиланням на те, що заборгованість відповідача в тих самих правовідносинах та стосовно тих самих суден продовжує зростати, з огляду на що продовжує тривати порушення майнових інтересів позивача, з урахуванням того, що  в період з листопада 2019 року по березень 2020 року виставлені відповідачу рахунки залишаються без оплати на загальну суму 22 530 грн. 21 коп., відповідно до ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, Ізмаїльська філія ДП АМПУ вважає за необхідне збільшити розмір своїх позовних вимог, заявивши додатково до стягнення: суму основного боргу в розмірі 22 530 грн. 21 коп. і просив суд вважати позовні вимоги в частині основного боргу збільшеними до загальної суми заборгованості в розмірі 10 436 819 грн. 79 коп.
26.05.2020 року від позивача до Господарського суду Одеської області надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач конкретизував збільшені позовні вимоги, а саме просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 10 420 508 грн.14 коп., з яких 8 970 794 грн. 78 коп. - сума основного боргу, 1 238 146 грн. 10 коп. - пеня, 114 872 грн.72 коп. - відсотки річних, 96 661 грн. 87 коп. - інфляційні втрати. Заява судом була прийнята до розгляду та долучена до матеріалів справи.
          Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 року у справі №916/3837/19 (головуючий суддя Цісельський О.В., судді Степанова Л.В., Смелянець Г.Є.) позов задоволено частково; стягнуто з Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл на користь Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) заборгованість з якірного збору – 361 744 грн. 75 коп., пеню – 24 831 грн. 41 коп., 3% річних – 2 552 грн. 17 коп., інфляційні втрати – 1 973 грн. 62 коп., витрати на оплату судового збору в розмірі 58 738 грн. 42 коп.; в решті позовних вимог відмовлено.
          Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем не надано належних доказів того, що його судна відносяться до категорії Д, яка передбачає звільнення від сплати якірного збору, з огляду на що, дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний сплатити такий збір, проте лише починаючи з 31.05.2019 року, оскільки Порядок справляння та розміри ставок портових зборів в морських портах України, затверджений Наказом Мінінфраструктури України від 27.05.2013 року № 316 (з урахуванням змін, внесених згідно Наказу Мінінфраструктури України від 11.04.2019 року № 252) не може мати зворотної дії у часі. При цьому суд не прийняв в якості належного та допустимого доказу розмір якірного збору, який нараховано позивачем у 43 дисбурсменських рахунках за червень 2019 року, оскільки в порушення умов Договору № 367-П-АМПУ-18 та Порядку, затвердженого Наказом Міністерства Інфраструктури України № 316 від 27.05.2013 року (із змінами та доповненнями, чинними на час виникнення спірних правовідносин), позивачем не було надано суду окремого розрахунку якірного збору за червень 2019 року, як і не прийнято в якості належних доказів рахунки № 923/12 та 924/12, оскільки в рахунках зазначений розмір інших портових зборів, стягнення вартості яких не входить до предмету розгляду цієї справи, з огляду на що, судом було здійснено власний розрахунок розміру якірного збору, за яким суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача якірного збору лише у розмірі 361 744 грн. 45 грн. та відповідно перерахував заявлені до стягнення пеню, 3% річних та інфляційні втрати і ці вимоги задовольнив частково.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги, узагальнені доводи та заперечення учасників справи.

Державне підприємство “Адміністрація морських портів України”, м. Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м.Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 03.09.2020 року у справі № 916/3837/19 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача на суму 10 029 406 грн. 19 коп. та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл на користь Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Київ суму заборгованості в розмірі 10 029 406 грн. 19 коп., з яких 8 609 050 грн. 03 грн. основного боргу, 1 213 314 грн. 69 коп. пені, 112 320 грн. 55 коп. відсотків річних та 94 688 грн. 25 коп. інфляційних втрат, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що із набранням чинності Наказу Мінінфраструктури від 11.04.2019 року № 252 істотні умови та зміст спірних правовідносин, що регулюються Порядком, не зазнали змін, в т.ч. щодо ознак віднесення відповідних суден відповідача до певної групи суден, наявності у нього обов`язку зі сплати якірного збору за такі судна, ставки цього збору, тощо. При цьому єдиним положенням чинного законодавства що регулювало строки справляння портових зборів (в т.ч. якірного) до набрання чинності Наказу Мінінфраструктури від 11.04.2019 року № 252 був п. 1.4. Порядку, згідно з яким сплата портових зборів у морських портах здійснюється до виходу судна з морського порту. Тобто із набранням чинності Наказу Мінінфраструктури від 11.04.2019 року № 252 фактично відбулось технічне уточнення порядку та способу виконання існуючих зобов`язань, не створюючи при цьому нових, на які б не розраховував (не міг розраховувати) відповідач. 
При цьому судна відповідача перебувають в акваторії порту без виходів вже тривалий час (деякі з 1996 року), з огляду на що скаржник вважає, що враховуючи фактичні обставини справи та специфіку правовідносин, на підставі аналізу правозастосовної практики ЄСПЛ, КСУ, ВС (ВСУ), враховуючи право держави регламентувати майнові (а в т.ч. й грошові) відносини відповідно до суспільного інтересу, легітимну мету внесення змін до п. 6.2 розділу VI Порядку Наказом Мінінфраструктури від 11.04.2019 року № 252, а також приймаючи до уваги чинність основного нормативно-правового акту (Порядку) на момент набрання чинності Наказу Мінінфраструктури від 11.04.2019 року № 252, вважає за правомірне для суду допустити поширення дії відповідних змін на правовідносини, що існували та регулюються основним нормативно-правовим актом (Порядком). Однак судом першої інстанції відповідна правова оцінка правовідносинам надана не була, як наслідок п.6.2 розділу VI Порядку (у відповідній редакції) до нарахувань за стоянку суден відповідача (якірний збір) за період до 31.05.2019 року застосовано не було, а в стягненні відповідних суми було безпідставно відмовлено.
Стосовно нестягнення судом з відповідача заборгованості за стоянку суден (якірний збір) за період 01.06.2019 року - 30.06.2019 року згідно рахунків від 30.06.2019 року, скаржник зауважив, що по-перше, жодна умова договору № 367-П-АМПУ-18 не містить обмежень щодо періодів нарахувань, що включаються Адміністрацією порту до рахунків, а п. 6.2 розділу VI Порядку (в редакції Наказу Мінінфраструктури від 11.04.2019 року № 252), хоча й передбачає для відповідного випадку справляння якірного збору щомісяця станом на останній день розрахункового місяця, все ж не містить прямих обмежень щодо включення до розрахункових документів, окрім сум за минулий місяць, нарахувань за попередні періоди. Таке трактування судом умов Порядку та договору є суб`єктивним та невмотивованим.
По-друге, як вбачається, при підготовці оскаржуваного рішення, судом ретельно перевірено здійснені позивачем розрахунки якірного збору, застосовані ставки тощо. Здійснено багато інших перерахунків. При цьому методика здійснення нарахувань повно та зрозуміло визначена розділом VI Порядку, та не видається неприйнятно складною для суду. З огляду на викладене, приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог й допускаючи право позивача на стягнення якірного збору за червень 2019 року, суд мав можливість самостійно розрахувати та відокремити суму збору за відповідний період із загальної суми по рахунках. Більш того, на думку скаржника, в забезпечення належного та повного розгляду вимог, допускаючи вирішення спору на законодавчих підставах які врешті були застосовані судом, суд міг зобов`язати (запропонувати) позивача(у) надати окремий розрахунок якірного збору за червень 2019 року. 
Стосовно нестягнення судом з відповідача заборгованості за інші (окрім, якірного) портові збори згідно рахунків № 923/12 та № 924/12 від 19.03.2020 року скаржник зауважив, що по-перше, спірні правовідносини стосуються саме сфери справляння портових зборів, а первинно заявлені позовні вимоги стосуються стягнення портового збору. Підставою для стягнення визначено Порядок та договір № 367-П-АМПУ-18. При цьому як договором, так і Порядком врегульовано справляння інших, окрім якірного, портових зборів. Більш того, жодна умова договору та/або Порядку не обмежує права Адміністрації порту на включення до розрахункових документів всієї номенклатури зборів, належних до стягнення з судновласника. Таким чином, враховуючи предметну однорідність вимог про стягнення кількох видів портових зборів, їх відношення до одних і тих же плавзасобів при тих же правовідносинах (захід та перебування в акваторії порту) та єдині підстави для стягнення - порушення відповідачем приписів Порядку та договору № 367-П-АМПУ-18, що регулюють відносини сторін спору зі справляння всіх видів портових зборів, судом неправомірно не прийняті в якості належних доказів рахунки № 923/12 та 924/12 від 19.03.2020 року.
По-третє, скаржник зазначає, що жодна умова договору № 367-П-АМПУ-18 та Порядку не містить обмежень щодо включення до розрахункових документів нарахувань по інших (окрім якірного) належних до справляння з відповідача портових зборів, відтак сам факт їх зазначення в рахунках не нівелює належності такого документу як доказу. З огляду на викладене, приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог й допускаючи право позивача на стягнення якірного збору за березень 2020 року, суд мав можливість самостійно відокремити належну до стягнення суму збору (2 486,88 грн. без ПДВ) та додати її до суми стягнутих грошових коштів.
Стосовно стягнення судом з відповідача якірного збору згідно рахунків за період липень 2019 року - березень 2020 року не в повному обсязі, скаржник зауважив, що сума заборгованості зі сплати якірного збору, що мала бути стягнута судом при складанні сум відповідної заборгованості за період липень-жовтень 2019 в розмірі 389 302,44 грн. (первинно складала 400 159,08 грн. (згідно позовної заяви та доданих до неї документів) та частково оплачена відповідачем в сумі 10 856,64 грн. в ході судового розгляду справи, як про це зазначено в заяві про уточнення позовних вимог (за виключенням суми в оплату рахунку № 2588/12 від 30.06.2019 року як такої, що не стосується відповідного періоду) та відповідної заборгованості за листопад 2019 року - березень 2020 року стосовно суден UDP-DM-2337-YДП та UDP-DM-2439-YДП в розмірі 16 935,06 грн. (за заявою про збільшення позовних вимог первинно складала 25 530,21 грн. та з урахуванням відхилення судом рахунків № 923/12 та 924/12 від 19.03.2020 року на загальну суму 5 595,15 грн.), мала б скласти 406 237,50 грн.: 389 302,44 + 16 935,06 = 406 237,50 (грн.), а не 361 744,45 грн. (згідно мотивувальної частині рішення) чи 361 744,75 грн. (згідно резолютивної частині рішення), як, без наведення будь-яких обґрунтувань та розрахунків, визначено судом в оскаржуваному рішенні.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.09.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 року у справі № 916/3837/19, справу призначено до судового розгляду.
Приватне акціонерне товариство “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл з рішенням суду першої інстанції також не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 03.09.2020 року у справі № 916/3837/19 скасувати в частині часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення суми заборгованості з якірного збору у розмірі 361 744 грн. 75 коп., 3 % річних у розмірі 2 552 грн. 17 коп., пені у розмірі 24 831 грн.41 коп., інфляційних втрат у розмірі 1 973 грн. 62 коп. та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» у задоволенні позовних вимог, в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що згідно Наказу Міністерства інфраструктури України від 11.04.2019 року № 252 "Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316" та додатком № 1 до Порядку справляння та розмірів ставок портових зборів (п. 1.3 розділ 1) Наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316 "Про портові збори" усі баржі, зазначені у рахунках позивача відносять саме до групи "Д", як судна, що прямують на/після ремонт/з ремонту на/з судноремонтні/судноремонтних підприємства/підприємств (бази/баз України). Згідно з п.6.З розділу VІ "Якірний збір" Наказу МІУ України від 27.05.2013 року № 316 "Про портові збори" судна групи "Д" звільняються від сплати якірного збору. При цьому, флот відповідача за період з 11.06.2019 року по теперішній час знаходиться саме в очікуванні ремонту, який планується провести на Кілійському судноремонтному заводі, що підтверджується договорами про організацію ремонту флоту, які укладені з заводом та розпорядженнями про вивід суден відповідача з експлуатації (копії знаходяться в матеріалах справи). Вищезазначені докази були неналежним чином досліджені судом першої інстанції, що призвело до помилкового висновку суду щодо їх неналежності.
Також скаржник зазначив, що позивачем було безпідставно нараховано в виставлених рахунках податок на додану вартість на якірний збір на судна, які прямують у закордонне плавання, та судом першої інстанції неналежним чином були досліджені дані обставини справи.
Крім того, відповідач наголосив, що виходячи з системного аналізу пунктів розділу 4 договору № 367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 року та Порядку справляння та розміри ставок портових зборів, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316, факт надання послуг за договором № 367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 року повинен підтверджуватись актами приймання-передачі, які свідчать про реальність здійснення операцій, які адміністрація повинна надати агенту на підпис або направити поштою. Проте, в порушення ст. 74, 77 Господарського процесуального кодексу України позивачем до позовної заяви не надано належним чином оформлених відповідних актів наданих послуг та доказів направлення актів виконаних робіт на адресу відповідача та судом першої інстанції було проігноровано та не досліджено цей факт. З огляду на що скаржник вважає, що у суду першої інстанції були відсутні законні підстави для часткового задоволення позову.
Щодо стягнення з нього витрат по сплаті судового збору, скаржник зауважив, що оскаржуваним рішенням з відповідача всього було стягнуто 391 101 грн. 95 коп., з огляду на що та враховуючи вимоги ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд був зобов`язаний покласти судовий збір на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 5 866,53 грн., а не у розмірі 58 738,42 грн.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 року у справі № 916/3837/19; об`єднано для спільного розгляду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл з раніше поданою апеляційною скаргою Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 року у справі № 916/3837/19.
09.10.2020 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл надійшов відзив на апеляційну скаргу Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 року у справі № 916/3837/19, в якому відповідач просив суд у задоволенні апеляційної скарги Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 року у справі № 916/3837/19 відмовити в повному обсязі.
У відзиві відповідач (окрім того, що вже було зазначено в апеляційній скарзі) зазначив, з огляду на положення ст. 58 Конституції України, позивач мав виставляти рахунки відповідачу при наявності правових підстав тільки за період, з якого набрав чинності Наказ Міністерства інфраструктури України від 11.04.2019 року № 252 "Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 27 травня 2013 року №316". 
Щодо нестягнення судом заборгованості згідно рахунків № 923/12 та 924/12 від 19.03.2020 року, відповідач зазначив, що вказані рахунки стосуються корабельного, адміністративного та якірного зборів, з огляду на що відповідач зауважив, що вважає вірним висновок суду про те, що в даних рахунках зазначено розмір інших портових зборів, стягнення вартості яких не входить до предмету розгляду справи № 916/3837/19.           
19.10.2020 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від позивача у справі надійшов відзив на апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл, в якому позивач просив суд у задоволенні апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 року по справі № 916/3837/19 відмовити в повному обсязі. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.
У відзиві позивач зазначає, що всі судна відповідача, стосовно яких виставлено рахунки і заборгованість за якими є предметом спору, перебувають в порту Ізмаїл вже тривалий час (деякі з 1990-х років), стосовно більшості з них в матеріалах справи наявні (додані до позову) оформлені екіпажем/агентами документи на прихід, де метою заходу зазначено «баласт» та/або «відстій», що в свою чергу свідчить про прибуття в порт без вантажу та про намір саме тривалої стоянки до виходу в наступний рейс. Більш того, вже сама по собі значна тривалість перебування флоту в порту без руху, без виконання ремонтних робіт тощо свідчить саме про намір стоянки, впродовж якої використовується відповідна інфраструктура, яка в свою чергу вимагає видатків на її підтримання.
Окремо позивач звертає увагу на те, додані відповідачем розпорядження по підприємству, всупереч позиції відповідача, підтверджують висновки позивача про мету стоянки суден в порту - всі несамохідні одиниці за вказаними розпорядженнями виведені з експлуатації за формулюванням «отстой по техсостоянию», що підтверджує намір судновласника саме на відстій суден в порту, у той час як самохідні судна було виведено саме для докового або межрейсового ремонту (спірні правовідносини сторін стосуються саме несамохідних одиниць); додані до відзиву договори з ГВСП «КССРЗ» (структурний підрозділ відповідача) про організацію ремонту флоту господарським способом за період 2014 - 2019 роки не містять жодних специфікацій та/або переліків флоту, що підлягає ремонту за цими угодами, відтак такі документи не містять інформацію щодо предмета доказування та не є документами, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, отже позивач не може вважати такі документи достовірними та належними доказами по справі.
З урахуванням викладеного, позивач вважає позицію відповідача про належність суден, стосовно яких виставлено рахунки і заборгованість за якими є предметом спору, до суден групи Д відповідно до Порядку, недоведеною.
Щодо відповідності виставлених рахунків податковому законодавству, позивач зауважив, що послуги, що надаються в порту та оплачуються портовими зборами, звільняються від оподаткування ПДВ лише у випадку встановлення факту їх пов`язаності з міжнародним перевезенням пасажирів, їхнього багажу і вантажів. Таким чином, стосовно спірних правовідносин, виставлення рахунку в разі, коли судно прибуло в баласті (без вантажу) із іноземного порту, знаходилось більше 30 діб на якірній стоянці, проте про подальше прямування невідоме, а отже за відсутності ознак операції, що звільняється від оподаткування, ПДВ нараховувалось за базовою ставкою.
Щодо актів приймання-передачі наданих послуг позивач зазначив, що ані в листуванні, що передувало судовому розгляду спору (копії наявні в матеріалах справи), ані в жодній заяві по суті справи, з поданих відповідачем на етапі підготовчого провадження на відсутність серед поданих позивачем доказів актів приймання-передавання наданих послуг як на підставу своїх заперечень не наголошувалось. Відтак посилання відповідача на цю обставини згодом (після закриття підготовчого провадження в справі) та в апеляційній скарзі є необґрунтованим, виходячи з принципів господарського судочинства, оскільки право на подання будь-яких доказів та заперечень по суті спору відповідачем по закриттю підготовчого провадження було втрачено, доводів із обґрунтуванням поважності причин неподання цього в підготовчому проваджені також не надавалося.
02.11.2020 року електронною поштою та поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу позивача, в яких Приватне акціонерне товариство “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл, щодо застосування п. 6.2. Порядку зазначило, що починаючи з 31.05.2019 року строк виконання обов`язку зі сплати якірного збору змінився, а саме з цієї дати морський агент повинен сплачувати портові збори щомісяця, при цьому, вносячи такі зміни в п. 6.2. Порядку законодавець не передбачив, що вони стосуються правовідносин, які виникли до набрання вказаними змінами чинності, тобто до 31.05.2019 року. За таких обставин та з огляду на відсутність зворотної дії Наказу 252, відповідач вважає, що обов`язок щомісячної сплати якірного збору не застосовується до сум якірного збору, обов`язок зі сплати яких виник до 31.05.2019 року.
Щодо нестягення портових зборів за рахунками від 30.06.2019 року, відповідач зауважив, що у виставлених позивачем рахунках за червень 2019 року не відображено нарахованих сум якірного збору за кожен місяць, з огляду на що неможливо встановити, яку суму якірного збору позивач просить стягнути з відповідача саме за червень 2019 року, з огляду на що відповідач вважає висновок суду першої інстанції в цій частині вірним, як і висновок щодо відмови у задоволенні позовних вимог по рахункам № 923/12 та № 924/12 від 19.03.2020 року, оскільки вказані рахунки окрім якірного збору містять нарахування також корабельного та адміністративного зборів, які не були предметом розгляду вказаної справи, оскільки вказані вимоги були заявлені під час збільшення позовних вимог, та фактично є не збільшенням розміру вимог, а зміною предмету та підстав позову, що на думку відповідача є неприпустимим.
Додаткові пояснення судовою колегією було долучено до матеріалів справи.
Також 02.11.2020 року від відповідача надійшло клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні, яке мотивовано тим, що на початку жовтня 2020 року на підприємстві відповідача відбулись організаційні зміни в частині представництва інтересів товариства в судових засіданнях, а саме з 06.10.2020 року інтереси відповідача в судах почала представляти адвокат Нечваль Я.В., яка досі не отримала копії всіх процесуальних документів у справі, з огляду на що новопризначений адвокат не повною мірою ознайомлений з матеріалами справи № 916/3837/19, яке судовою колегією було розглянуто та задоволено.
В судовому засіданні, в якому оголошувалась перерва, представники учасників справи підтримали вимоги, доводи та заперечення своїх апеляційних скарг з мотивів, що викладені письмово.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційних скарг, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційні скарги Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) та Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 року у справі № 916/3837/19 не підлягають задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 року у справі № 916/3837/19 підлягає зміні з викладенням мотивувальної та резолютивної його частин в редакції постанови суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

20.12.2016 року на замовлення Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” Товариством з обмеженою відповідальністю "МОРТЕХІНВЕСТ" були виготовлені Технічні паспорти якірних стоянок (райони № 1-7).
11.01.2018 року на замовлення Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” Товариством з обмеженою відповідальністю "МОРТЕХІНВЕСТ" були виготовлені Технічні паспорти якірних стоянок (райони № 8-9).
03.12.2018 року між Державним підприємством “Адміністрація морських портів України” (надалі – Адміністрація) та Морським агентом, який діє від імені судновласника та за його рахунок, приєднався до цього договору шляхом надання Адміністрації Декларації про приєднання до договору (надалі – Морський агент) був укладений договір № 367-П-АМПУ-18, відповідно до п. 1.1. якого він є договором приєднання в розумінні ст. 634 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), який встановлює рівні умови для всіх суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність у морських портах України, та може бути укладений лише шляхом приєднання Морського агента до всіх його умов в цілому шляхом надання Адміністрації Декларації про приєднання до Договору (Додаток №1 до цього Договору), розміщеної на офіційному веб-сайті Адміністрації за адресою http://uspa.gov.ua/morski-agenti/dogovir-priednannya, в порядку передбаченому цим Договором.
Відповідно до п. 1.3. цього Договору при його виконанні Сторони керуються та зобов`язані виконувати вимоги чинного законодавства України, Правил, режимних та розпорядчих документів Адміністрації, в тому числі, Положення, які діють у відповідному морському порту.
У відповідності до п. 2.1. Договору він врегульовує взаємовідносини Адміністрації та Морського агента під час агентування суден у морських портах, зокрема, щодо порядку нарахування та оплати за заявками Морського агента портових зборів, спеціалізованої послуги та інших послуг (робіт), що надаються у морських портах України, перелік яких розміщений на веб-сайті Адміністрації за адресою http://uspa.gov.ua/morski-agenti/perelik-poslug-shcho-nadayutsya-u-morskikh-portakh-ukrajini (надалі - Послуги).
Згідно п. 3.1. Договору до обов`язків адміністрації віднесено, зокрема: надавати Морському агенту рахунки (в тому числі, попередні рахунки по портовим зборам) після отримання від Морського агента заявки на надання послуг, до якої додаються інформація про основні розміри судна та інші необхідні документи щодо надання послуг. Попередні рахунки на оплату портових зборів виставляються та надаються Адміністрацією Морському агенту не пізніше наступного робочого дня після отримання заявки від Морського агента, а остаточні рахунки по суднозаходу та наданих послугах виставляються та надаються Морському агенту не пізніше п`яти робочих днів з моменту відходу судна із морського порту або дня надання послуг (п.п. 3.1.5.); адміністрація складає рахунки та акти наданих послуг, зокрема, щодо надання інформаційних послуг Морському агенту згідно з вільними цінами (тарифами) (п.п. 3.1.9.); адміністрація складає рахунки та акти виконаних послуг з надання спеціалізованої послуги відповідно до чинного законодавства України (п.п. 3.1.10.); адміністрація не має права перешкоджати або втручатися в діяльність Морського агента, крім випадків, передбачених чинним законодавством, а також встановлювати для них умови діяльності, що погіршують їх становище порівняно з іншими суб`єктами господарювання або порушують їхні права та законні інтереси (п.п. 3.1.12.), тощо.
Приписами п. 3.2.4. Договору до прав Адміністрації, зокрема, віднесено: у разі несплати Морським агентом зборів та інших належних адміністрації платежів, остання залишає за собою  право, згідно ст. 91 КТМ України, вжити усіх заходів щодо відмови капітаном порту у видачі дозволу на вихід судна з морського порту після закінчення обробки судна – до моменту сплати всіх належних платежів.
Пунктом 3.3. Договору до обов`язків Морського агента віднесено, зокрема: Морський агент зобов`язується своєчасно здійснювати усі розрахунки з Адміністрацією за надані судну і Морському агенту послуги в порядку, визначеному цим договором, зокрема, здійснювати від імені судновласника розрахунки з Адміністрацією з портових зборів, спеціалізованої послуги та інших послуг (п.п. 3.3.2.); Морський агент зобов`язаний завчасно, до складання попередніх та остаточних рахунків, проінформувати Адміністрацію про наявні підстави, що надають судну право на знижки до портових зборів та в строк не пізніше 2 робочих днів з дати виходу судна з морського порту надати документи, що підтверджують право судна на отримання знижки (п.п. 3.3.28.), тощо.
За умовами п. 3.4. Договору Морський агента має право зокрема: своєчасно та в повному обсязі отримувати Послуги згідно з заявками та умовами цього Договору (п.п.3.4.1.); своєчасно отримувати від Адміністрації інформацію, необхідну для виконання своїх функцій (п.п. 3.4.2.); отримувати від Адміністрації акти наданих послуг (виконаних робіт), рахунки з підтверджуючими документами за надані послуги (виконані роботи) (п.п. 3.4.3.).
Згідно з п. 4.1. Договору ставки портових зборів визначаються відповідно до Наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316, яким затверджено "Порядок справляння та розміри ставок портових зборів". Оплата портових зборів, що надійшли від судновласника, здійснюється Морським агентом до виходу судна з морського порту на рахунок Адміністрації у доларах США по суднам під іноземним прапором і у національної валюті по суднам під Державним Прапором України на підставі рахунків, своєчасно виставлених Адміністрацією.
Відповідно до п. 4.3. Договору у разі внесення змін та (або) доповнень до нормативно-правових актів, якими затверджені відповідні збори, тарифи, сторони, під час розрахунків, застосовують зазначені нормативно-правові акти з урахуванням змін та (або) доповнень з моменту набрання чинності таких змін та (або) доповнень.
Незнання Морським агентом нормативно-правових актів центральних органів державного управління, що регулюють тарифи на надані Адміністрацією Послуги, не звільняє Морського агента від їхнього виконання (п. 4.5. Договору).
Пунктом 4.7. Договору визначено, що оплата за Послуги, що надаються суднам під Державним Прапором України за вільними цінами (тарифами) здійснюється у національній валюті України,
Пунктом 4.8. Договору сторони погодили, що оплата за спеціалізовану послугу здійснюється за державними регульованими цінами відповідно законодавства, із суден під іноземним прапором - у доларах США та суден під Державним Прапором України - у національній валюті України.
Відповідно до п. 4.10. Договору сторони погодили, що остаточні рахунки по суднозаходу, а також по інших Послугах, наданих Адміністрацією, оплачуються Морським агентом відповідно до затверджених вільних цін (тарифів) Адміністрації протягом 20-ти банківських днів з дати своєчасного виставлення рахунку, шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок Адміністрації, згідно з Актом наданих послуг, або інших документів, які підтверджують надання Послуг. Нарахування ПДВ здійснюється згідно з чинним податковим законодавством України.
Згідно з п. 4.12. Договору рахунки на оплату послуг Адміністрації передаються Морському агенту наступним чином: направляються за адресою електронної пошти/факсом, а у випадку відсутності такої адреси в умовах Договору на дату його підписання - на адресу електронної пошти/факс, повідомлену Морським агентом за запитом Адміністрації; та/або передаються безпосередньо уповноваженому представнику Морського агента під підпис у реєстрі пред`явлених рахунків; та/або направляються Морському агенту іншим загальноприйнятим способом (поштою, кур`єрською поштою тощо). Адміністрація може застосувати будь-який з описаних у цьому пункті Договору способів передачі рахунку або кілька способів. Застосування одного з описаних способів передачі рахунку визнається сторонами достатнім з боку Адміністрації для забезпечення оплати Морським агентом такого рахунку. У випадку виникнення спорів щодо одержання Морським агентом рахунку на оплату послуг, наданих адміністрацією, рахунок вважається переданим та одержаним Морським агентом у разі своєчасного виставлення його адміністрацією Морському агенту, а тягар доказування того, що рахунок не був одержаний, несе Морський агент.
Пунктом 4.14. Договору встановлено, що Морський агент, незалежно від отримання рахунку на оплату послуг Адміністрації засобами електронної пошти/факсом, зобов`язаний вжити заходів для отримання рахунків на оплату Послуг Адміністрації безпосередньо у відповідному структурному підрозділі Адміністрації протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту фактичного надання Послуг. Неотримання Морським агентом рахунків на оплату послуг не звільняє Морського агента від обов`язку здійснити їх оплату, не дає підстав для відстрочення оплати, не дозволяє посилатись на неотримання рахунку, як на причину несплати (або несвоєчасної оплати) послуг, своєчасно виставлених Адміністрацією.
Відповідно до п. 4.15. Договору Морський агент зобов`язаний протягом 5-ти банківських днів після отримання Акту наданих послуг, за відсутності вмотивованих заперечень, оформити та повернути Адміністрації підписаний та скріплений власною печаткою, якщо така використовується у відповідності до чинного законодавства України, належний Адміністрації примірник Акту та здійснити розрахунок згідно з умовами Договору.
За умовами п. 4.16. Договору, якщо фактичні витрати після виставлення остаточного рахунку по суднозаходу менші ніж перераховані по передплатному рахунку, Адміністрація за проханням Морського агента повертає залишок переплат згідно з актом звіряння наданих послуг для подальшого повернення судновласнику.
У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим Договором (п. 5.1. Договору). У випадку несвоєчасної сплати послуг, Адміністрація має право вимагати від Морського агента сплати на користь Адміністрації пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ, що дала в період прострочення, від суми заборгованості за кожний день прострочення. У випадку затримання сплати рахунків в іноземній валюті більш ніж на строк, передбачений чинним законодавством України з моменту надання послуги, Адміністрація має право вимагати від Морського агента компенсації штрафних санкцій, сплачених Адміністрацією. Санкції, передбачені даним пунктом, можуть застосовуватись незалежно від інших заходів відповідальності і заходів забезпечення виконання зобов`язань, які підлягають застосуванню на підставі цього Договору або чинного законодавства (п. 5.2. Договору).
Відповідно до п. 5.8. Договору сплата стороною визначених цим Договором та (або) чинним в Україні законодавством штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) не звільняє її від обов`язку відшкодувати за вимогою іншої Сторони збитки, завдані порушенням Договору (реальні збитки та (або) упущену вигоду) у повному обсязі, а відшкодування збитків не звільняє її від обов`язку сплатити за вимогою іншої сторони штрафні санкції у повному обсязі.
Сплата Стороною штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) та (або) відшкодування збитків, завданих порушенням договору, не звільняє її від обов`язку виконати цей договір  в натурі, якщо інше прямо не передбачено чинним законодавством України (п. 5.9. Договору).
Пунктом 8.1. Договору сторони погодили, що  він набуває чинності з моменту реєстрації Адміністрацією оригіналу Декларації про приєднання (Додаток № 1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною), але в будь-якому разі не раніше 01.01.2019 року та діє до 30.06.2019 року, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх обов`язків.
Згідно з п. 8.2. дія цього Договору  вважається продовженою на кожний рік, якщо не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до останнього дня терміну дії договору жодна з сторін письмово не повідомила іншу сторону про припинення дії договору.
Відповідно до п. 8.3. Договору припинення його дії не звільняє сторони від виконання всіх існуючих на день його припинення зобов`язань та сплати штрафних санкцій, які виникли під час дії договору.
Умовами п. 9.1. Договору сторони погодили, що Адміністрація може змінити умови цього Договору в односторонньому порядку, повідомивши про це Морського агента не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів, шляхом публікації таких змін на офіційному веб-сайті Адміністрації При цьому така публікація на офіційному веб-сайті Адміністрації вважається належним чином повідомленням Морського агента.
У тих випадках, коли права та обов`язки Сторін не охоплені положеннями даного Договору, застосовуються і становлять частину даного Договору норми чинного законодавства України, що регулюють діяльність сторін, і Правила (п. 10.2. Договору).
Усі правовідносини, що виникають у зв`язку з виконанням умов цього Договору і не врегульовані ним, регламентуються нормами чинного законодавства України (п. 10.4. Договору).
Згідно з п. 12.1. Договору у відповідності до ст. 634, 641 Цивільного кодексу України, оприлюднення на офіційному веб-сайті Адміністрації договору з додатками 1-3, які є його невід`ємною частиною, є публічною офертою, умови якої однакові для усіх Морських агентів.
Відповідно до п. 12.2. Договору підтвердженням повного та безумовного акцентування публічної оферти є оформлення (підписання) Морським агентом Декларації про приєднання до Договору (Додаток № 1 до цього Договору), що свідчить про прийняття ним публічної оферти.
У відповідності до п. 12.6. цей Договір не потребує подальшого двостороннього підписання на вчинення інших дій та вважається укладеним з моменту отримання та реєстрації Адміністрацією двох оригінальних примірників Декларації про приєднання від Морського агенту, що свідчать про згоду дотримуватися умов Договору, без підписання письмового примірника Адміністрацією.
Морський агент дає згоду безумовно дотримуватися умов Договору та згоду отримати Послуги на встановлених Адміністрацією умовах з моменту оформлення (підписання) Морським агентом Декларації про приєднання (п. 12.7. Договору). Акцептуючи Договір, Морський агент автоматично погоджується з повним та безумовним прийняттям ним положень Договору та всіх додатків, що є його невід`ємною складовою частиною Договору (п. 12.8. Договору).
22.12.2018 року Приватне акціонерне товариство “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл надало Адміністрації Декларацію про приєднання № 108 до Договору № 367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 року.
11.04.2019 року Міністерством інфраструктури України був прийнятий Наказ № 252 "Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року №316 "Про затвердження Порядку справляння та розміри ставок портових зборів".
10.07.2019 року з супровідним листом за № 804/14-02-02/вих/14 Адміністрація Ізмаїльського морського порту надіслала відповідачу 43 дисбурсменських рахунки з додатками на оплату якірного збору за перебування суден Відповідача на якірних стоянках акваторії порту Ізмаїл станом на 30.06.2019 року на загальну суму 8 580 220 грн. 48 коп. разом з ПДВ.
25.07.2019 року у відповідь на вищезазначений лист Приватне акціонерне товариство “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл листом № ЧМ-281 повідомило позивача про те, що листом № КО-5/140 від 11.06.2019 року підприємство вже повідомило позивача та надало перелік балансового флоту Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство” та флоту, який знаходиться в оперуванні Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл, розташованого в порту Ізмаїл в очікувані ремонту станом на 11.06.2019 року. Вищезазначений флот має порт приписки - Ізмаїл, та прямував до ремонтних баз в порту Ізмаїл.
З посиланням на Наказ Міністерства Інфраструктури України від 11.04.2019 року №252 та п. 1.3 розділу 1 Додаток 1 до нього відповідач зазначив, що усі баржі, які зазначені у листі Адміністрації № 804/14-02-02/Вих/14 від 10.07.2019 року відносяться до групи Д, як судна, що прямують на/після ремонт/ремонту на/з судноремонтні/судноремонтних підприємства/ підприємств (бази/баз) України, а тому, відповідно до п. 6.3. розділу VI Порядку звільняються від сплати якірного збору.
Крім того, відповідач додатково повідомив позивача про те, що баржа Т-097 (рахунок № 2596/12 від 30.06.2019 року) використовується для безпечної стоянки барж на рейді Ізмаїльського порту, як баржа-якірниця та повинна розглядатися як технологічна споруда за групою Е.
На підставі викладеного в листі Відповідач відмовив Позивачу в сплаті рахунків, зазначених у листі № 804/14-02-02/Вих/14 від 10.07.2019 року в повному обсязі та повернув документи без розгляду.
06.08.2019 року з супровідним листом за № 897/14-02-02/вих/14 Адміністрація Ізмаїльського морського порту надіслала відповідачу 41 дисбурсменський рахунок з додатками на оплату якірного збору за перебування суден Відповідача на якірних стоянках акваторії порту Ізмаїл за липень 2019 на загальну суму 89 585 грн. 40 коп. разом з ПДВ.
16.08.2019 року у відповідь на вищезазначений лист Приватне акціонерне товариство “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл листом за № 4М-313 повідомило позивача із посиланням на те, що балансовий флот відповідача та флот, який знаходиться в оперуванні відповідача, розташованого в порту Ізмаїл за період з 11.06.2019 року по 31.07.2019 року знаходиться в очікувані ремонту, який планувався на Кілійському СБСРЗ, а також знов зазначило що відповідно до п. 6.3. розділу VI "Якірний збір" Наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316 судна групи Д звільняються від сплати якірного збору. У зв`язку із чим, Приватне акціонерне товариство “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл знову відмовило Адміністрації Ізмаїльського морського порту  в сплаті рахунків зазначених у листі № 897/14-02-02/Вих/14 від 06.08.2019 року в повному обсязі та повернуло документи без розгляду.
06.09.2019 року з супровідним листом за № 976/14-02-02/вих/14 Адміністрація Ізмаїльського морського порту надіслала Відповідачу 41 дисбурсменський рахунок з додатками на оплату якірного збору на якірних стоянках акваторії порту Ізмаїл за серпень 2019 на загальну суму 94   348 грн. 42 коп. разом з ПДВ.
16.09.2019 у відповідь на вищезазначений лист Приватне акціонерне товариство “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл листом за № 4М-354, з тотожнім попереднім листам обґрунтуванням, відмовило Адміністрації Ізмаїльського морського порту в сплаті рахунків зазначених у листі № 976/14-02-02/Вих/14 від 06.09.2019 року в повному обсязі та повернуло документи без розгляду.
26.09.2019 року відповідач разом з листом за № СЄФ-1491 надав позивачу докази направлення в ремонт секцій: УДП-СЛЖ-001 (прихід до п. Ізмаїл – 01.09.2019 року);  УДП-СЛЖ-002 (прихід до п. Ізмаїл – 02.09.2019 року); УДП-СЛЖ-020 (прихід до п. Ізмаїл – 11.09.2019 року) та УДП-СЛ-009 (прихід до п. Ізмаїл – 27.06.2019 року) та попросив зробити перерахунок за якірний збір щодо вказаних одиниць.
04.10.2019 року з супровідним листом за № 1230/14-02-02/вих/14 Адміністрація Ізмаїльського морського порту надіслала відповідачу 43 дисбурсменських рахунки з додатками на оплату якірного збору на якірних стоянках акваторії порту Ізмаїл за вересень 2019 на загальну суму 125 498 грн. 39 грн. разом з ПДВ.
22.10.2019 року у відповідь на вищезазначений лист Приватне акціонерне товариство “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл листом за № СЕФ-1587 з тотожнім попереднім листам обґрунтуванням відмовило Адміністрації Ізмаїльського морського порту  в сплаті рахунків зазначених у листі № 1230/14-02-02/Вих/14 від 04.10.2019 року в повному обсязі та повернуло документи без розгляду.
06.11.2019 року з супровідним листом за № 1945/14-02-02/вих/14 Адміністрація Ізмаїльського морського порту надіслала відповідачу 43 дисбурсменських рахунки з додатками на оплату якірного збору на якірних стоянках акваторії порту Ізмаїл за жовтень 2019 на загальну суму 93 726 грн. 76 коп. разом з ПДВ.
14.11.2019 року у відповідь на вищезазначений лист Приватне акціонерне товариство “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл листом за № СЕФ-1698 з тотожнім попереднім листам обґрунтуванням відмовило Адміністрації Ізмаїльського морського порту  в сплаті рахунків зазначених у листі № 1945/14-02-02/Вих/14 від 06.11.2019 року в повному обсязі та повернуло документи без розгляду.
На виконання рекомендацій, що були зазначені в Актах огляду виконання промірних глибин (т. 2, а.с 59-85), виконаних філією "Дельта-Лоцман" ДП АМПУ від 12.09.2019 року,  Адміністрацією Ізмаїльського морського порту були підтверджені Свідоцтва про відповідність глибин якірних стоянок район № 1-9 на акваторії порту Ізмаїл від 21.11.2018 року (т. 2, а.с. 86-112).
19.11.2019 року Адміністрація Ізмаїльського морського порту в порядку досудового врегулювання спору направила Приватному акціонерному товариству “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл Вимогу про оплату суми заборгованості в розмірі 8873319,73 грн., в якій із посиланням на норми чинного законодавства України та на норми договору № 367-П-АМПУ-18 до якого приєднався відповідач, заявила вимогу про сплату боргу в 20-денний термін з дня отримання Вимоги на користь Адміністрації суму заборгованості в розмірі 8 873 319,73 грн. та визначені договором і законодавством штрафні та компенсаційні нарахування шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Адміністрації та попередила відповідача, що в разі залишення цієї вимоги без розгляду, Адміністрація буде змушена звернутися до суду з позовом про стягнення відповідної суми грошових коштів, із подальшим покладенням судових витрат на Приватне акціонерне товариство “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл.
Відповідно до довідки Капітану порту Ізмаїл від 17.12.2019 року за № 038 станом на 17.12.2019 року в акваторії порту Ізмаїл наявні 46 одиниць флоту, які прийшли в акваторію порту Ізмаїл та стали на якірну стоянку у період з 10.03.1998 року по 27.06.2019 року.
Крім того, матеріали справи містять рахунки позивача, за якими останнім відповідачу нараховано до стягнення 22 530,21 грн. якірного збору за період за листопад 2019 року - березень 2020 року (т. 6 а.с. 4-33).
27.03.2020 відповідач частково погасив свою заборгованість перед позивачем, а саме, платіжним дорученням за № А00411 перерахував позивачу оплату за портові збори в розмірі 20 728,78 грн., в тому числі за якірний збір у сумі 18 781,92 грн. за рахунками №2588/12 від 30.06.2019 на суму 7925,28 грн., № 2942/12 від 31.07.2019 на суму 1493,09 грн., № 3328/12 від 31.08.2019 на суму 1501,82 грн., № 3733/12 від 30.09.2019 на суму 2011,39 грн., № 3748/12 від 30.09.2019 на суму 1387,16 грн., № 4057/12 від 31.10.2019 на суму 2975,46 грн. та  № 4074/12 від 31.10.2019 на суму 1487,72 грн.
Несплата відповідачем заборгованості з якірного збору у відповідності до виставлених рахунків, на думку позивача порушує його права та охоронювані законом інтереси, що й стало підставою для його звернення з відповідною позовною заявою.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржниками в апеляційних скаргах, та доводи, за якими суд апеляційної інстанції частково погодився з висновками суду першої інстанції, і які є підставою для зміни оскарженого рішення суду.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у   ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України   господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України   господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договору.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України). 
Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Так, як було зазначено вище, 22.12.2018 року Приватне акціонерне товариство “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл надало Адміністрації Декларацію про приєднання № 108 до Договору № 367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 року. Таким чином фактично між Державним підприємством “Адміністрація морських портів України” (Адміністрація) та Приватним акціонерним товариством “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл (Морський агент) було укладено договір про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України, зокрема, щодо порядку нарахування та оплати за заявками Морського агента портових зборів, спеціалізованої послуги та інших послуг (робіт), що надаються у морських портах України.
Згідно п. 3.1. Договору до обов`язків Адміністрації віднесено, зокрема: надавати Морському агенту рахунки (в тому числі, попередні рахунки по портовим зборам) після отримання від Морського агента заявки на надання послуг, до якої додаються інформація про основні розміри судна та інші необхідні документи щодо надання послуг. Попередні рахунки на оплату портових зборів виставляються та надаються Адміністрацією Морському агенту не пізніше наступного робочого дня після отримання заявки від Морського агента, а остаточні рахунки по суднозаходу та наданих послугах виставляються та надаються Морському агенту не пізніше п`яти робочих днів з моменту відходу судна із морського порту або дня надання послуг (п.п. 3.1.5.); адміністрація складає рахунки та акти наданих послуг, зокрема, щодо надання інформаційних послуг Морському агенту згідно з вільними цінами (тарифами) (п.п. 3.1.9.); адміністрація складає рахунки та акти виконаних послуг з надання спеціалізованої послуги відповідно до чинного законодавства України (п.п. 3.1.10.); адміністрація не має права перешкоджати або втручатися в діяльність Морського агента, крім випадків, передбачених чинним законодавством, а також встановлювати для них умови діяльності, що погіршують їх становище порівняно з іншими суб`єктами господарювання або порушують їхні права та законні інтереси (п.п. 3.1.12.), тощо.
Пунктом 3.3. Договору до обов`язків Морського агента віднесено, зокрема: Морський агент зобов`язується своєчасно здійснювати усі розрахунки з Адміністрацією за надані судну і Морському агенту послуги в порядку, визначеному цим договором, зокрема, здійснювати від імені судновласника розрахунки з Адміністрацією з портових зборів, спеціалізованої послуги та інших послуг (п.п. 3.3.2.); Морський агент зобов`язаний завчасно, до складання попередніх та остаточних рахунків, проінформувати Адміністрацію про наявні підстави, що надають судну право на знижки до портових зборів та в строк не пізніше 2 робочих днів з дати виходу судна з морського порту надати документи, що підтверджують право судна на отримання знижки (п.п. 3.3.28.), тощо.
За умовами п. 3.4. Договору Морський агент має право зокрема: своєчасно та в повному обсязі отримувати Послуги згідно з заявками та умовами цього Договору (п.п.3.4.1.); своєчасно отримувати від Адміністрації інформацію, необхідну для виконання своїх функцій (п.п. 3.4.2.); отримувати від Адміністрації акти наданих послуг (виконаних робіт), рахунки з підтверджуючими документами за надані послуги (виконані роботи) (п.п.3.4.3.).
Крім того, згідно з п. 4.1. Договору ставки портових зборів визначаються відповідно до Наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316, яким затверджено "Порядок справляння та розміри ставок портових зборів". Оплата портових зборів, що надійшли від судновласника, здійснюється Морським агентом до виходу судна з морського порту на рахунок Адміністрації у доларах США по суднам під іноземним прапором і у національної валюті по суднам під Державним Прапором України на підставі рахунків, своєчасно виставлених Адміністрацією.
З матеріалів справи також убачається, що станом на 17.12.2019 року в акваторії порту Ізмаїл наявні 46 одиниць флоту, які прийшли в акваторію порту Ізмаїл та стали на якірну стоянку у період з 10.03.1998 року по 27.06.2019 року, що підтверджується також наявними у матеріалах справи довідками Головної диспетчерської Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, що додані позивачем до кожного з виставлених рахунків. При цьому, факт перебування 46 одиниць флоту в акваторії порту Ізмаїл у вищевказаний проміжок часу відповідачем фактично не заперечується.
Статтею 85 Кодексу торговельного мореплавства України визначено, що під час перебування в морському порту будь-яке судно зобов`язане дотримуватися чинних законів і правил України, в тому числі тих, що стосуються безпеки порту і судноплавства в порту, митного, прикордонного, санітарного (фітосанітарного) режимів, лоцманського проведення, буксирування, рятувальних і суднопіднімальних робіт, якірної стоянки і надання місць біля причалів, навантаження і вивантаження вантажів, посадки і висадки людей, послуг, пов`язаних з навантажувально-розвантажувальними роботами, і будь-яких інших портових послуг, портових зборів, запобігання забрудненню навколишнього природного середовища.
Відповідно до п. 2, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про морські порти України" акваторія морського порту (портова акваторія) - визначена межами частина водного об`єкта (об`єктів), крім суднового ходу, призначена для безпечного підходу, маневрування, стоянки і відходу суден.
Морський порт - визначені межами територія та акваторія, обладнані для обслуговування суден і пасажирів, проведення вантажних, транспортних та експедиційних робіт, а також інших пов`язаних з цим видів господарської діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про морські порти України", у морських портах надаються послуги з обслуговування суден, здійснення операцій з вантажами, у тому числі проведення вантажно-розвантажувальних робіт, послуги з обслуговування пасажирів та інші послуги, передбачені законодавством.
Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України "Про морські порти України", тарифи на спеціалізовані послуги, що надаються в морському порту суб`єктами природних монополій, та послуги, які оплачуються у складі портових зборів, підлягають державному регулюванню національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту.
Статтею 22 Закону України "Про морські порти України" передбачено, що у морському порту справляються такі портові збори: корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний. Використання коштів від портових зборів допускається виключно за їх цільовим призначенням. Фінансування утримання гідротехнічних споруд в об`ємах, необхідних для підтримання їх паспортних характеристик, здійснюється за рахунок портових зборів, що справляються у морських портах, де розташовані такі гідротехнічні споруди (ч. 1 ст. 22 Закону України "Про морські порти України").
Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України "Про морські порти України" розміри ставок портових зборів для кожного морського порту встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту, відповідно до затвердженої нею методики. Порядок справляння, обліку та використання коштів від портових зборів, крім використання коштів від адміністративного збору, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту. Кошти від адміністративного збору використовуються відповідно до закону.
Портові збори сплачуються адміністрації морських портів України, крім випадків, визначених цим Законом (ч. 3 ст. 22 Закону України "Про морські порти України").
Наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316, який є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту, затверджено Порядок справляння та розміри ставок портових зборів, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12.06.2013 року за № 930/23462 (далі - Порядок).
Портові збори (корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний) справляються в морських портах із суден і плавучих споруд, що плавають під Державним Прапором України та іноземними прапорами, за групами згідно з додатком 1 до цього Порядку (п. 1.3. Порядку).
Відповідно до п. 1.5 Порядку справляння та розмірів ставок портових зборів, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316, нарахування портових зборів здійснюється з умовного об`єму судна, який обчислюється в кубічних метрах і дорівнює добутку трьох величин (довжина судна, ширина судна і висота борту судна), зазначених в обмірному свідоцтві (головні розмірення) або документі, що його замінює. При цьому умовний об`єм судна підлягає округленню у такому порядку: до 0,5 кубічного метра округлюється до цілого числа в меншу сторону, а 0,5 кубічного метра і більше округлюється до цілого числа в більшу сторону.
Згідно з п. 1.14. Порядку податок на додану вартість нараховується та сплачується відповідно до вимог   Податкового кодексу України.
Цей Порядок є обов`язковим для застосування усіма суб`єктами господарювання незалежно від підпорядкованості та форми власності, які відповідно до чинного законодавства України є учасниками у справлянні із суден портових зборів (п. 1.15. Порядку).
Розділом VІ Порядку врегульовано справляння якірного збору, зокрема, п. 6.2. Порядку визначено, що із суден груп В, Г і Е (спортивні судна, приватні яхти, парусні судна та риболовні судна, що заходять у порти без виконання вантажних операцій) якірний збір справляється за 30 діб стоянки з кожного судна на внутрішньому рейді за такими ставками: 28 доларів США - із суден у закордонному плаванні; 2,8 долара США - із суден у каботажному плаванні. 
За кожну наступну добу стоянки судна на внутрішньому рейді понад зазначений строк якірний збір справляється з кожного судна за такими ставками: 3,2 долара США - із суден у закордонному плаванні; 1,6 долара США - із суден у каботажному плаванні.
Відповідно до п. 6.3. Правил судна груп Д і Е (крім спортивних суден, приватних яхт, парусних суден та риболовних суден, що заходять у морські порти без виконання вантажних операцій) звільняються від сплати якірного збору.
При цьому, 11.04.2019 року Міністерством інфраструктури України був прийнятий Наказ № 252 "Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316 "Про затвердження Порядку справляння та розміри ставок портових зборів", яким п. 6.2. Порядку доповнено абзацом наступного змісту: «Якірний збір справляється на дату виходу судна з морського порту. У разі стоянки судна на внутрішньому рейді тривалістю понад 30 діб нарахування та справляння якірного збору проводяться щомісяця станом на останній день розрахункового місяця.».
З матеріалів справи вбачається, що після внесення вищезазначених змін у Порядок, позивачем відповідачу в період з червня по жовтень 2019 року було виставлено відповідні рахунки на сплату якірного збору на загальну суму 8 873 319,73 грн., яка розрахована з урахуванням часу перебування кожного з суден відповідача у порту Ізмаїл, а також виставлено рахунки з листопада 2019 року по березень 2020 року на загальну суму 22 530 грн. 21 коп.
З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що вказані рахунки (більшу частину) відповідач оплатити відмовився. При цьому, узагальнені доводи відповідача щодо такої відмови зводяться до того, що судна, за перебування яких у порту, виставлено відповідні рахунки на сплату якірного збору, відносяться до групи Д, яка відповідно до п.6.3. Правил звільняється від сплати якірного збору.
З урахуванням викладеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, перш за все, вважає за необхідне встановити обґрунтованість стягнення з відповідача якірного збору за перебування його суден в акваторії порту Ізмаїл в залежності від категорії таких судів.
Так, як вже зазначалось, відповідно до п. 6.3. Правил судна груп Д і Е (крім спортивних суден, приватних яхт, парусних суден та риболовних суден, що заходять у морські порти без виконання вантажних операцій) звільняються від сплати якірного збору.
Додатком 1 до Порядку визначено групи суден і плавучих споруд, що плавають під Державним Прапором України та іноземними прапорами та з яких справляються портові збори, згідно з яким до групи Група Д відносяться: судна, що заходять вимушено, для зміни екіпажу, для постачання, через карантинні потреби, а також судна, що прямують на/після ремонт/ремонту на/з судноремонтні/судноремонтних підприємства/підприємств (бази/баз) України; службові та військові судна; навчальні, навчально-виробничі судна при виконанні ними рейсів за навчальними планами навчальних закладів, на борту яких перебуває не менш як 50 курсантів, навчально-тренажерні судна; наукові, дослідні, швидкісні судна на підводних крилах, що виконують регулярні пасажирські рейси за розкладом у каботажному плаванні (крім прогулянкових і круїзних рейсів).
До групи Е відносяться інші судна (судна судноремонтного заводу, аварійно-рятувальні, підводно-технічні, технічні, госпітальні, гідрографічні, судна портового флоту, криголами, які належать суб`єктам господарювання всіх форм власності, що здійснюють діяльність у межах морського порту, а також орендовані ними, спортивні судна, приватні яхти, парусні судна, судна, які проходять ходові випробування, риболовні судна, що заходять без виконання вантажних операцій).
При цьому, відповідач зазначає, що флот відповідача, окрім баржі Т-097, яка використовується як баржа-якірниця та повинна розглядатись як технічна споруда (група Е), знаходиться в порту Ізмаїл в очікуванні ремонту. 
Тобто відповідач в даному випадку має довести суду той факт, що відповідні судна заходили в порт з певною метою, а саме з метою ремонту. При цьому, як вірно зауважено судом першої інстанції, призначення суднозаходу має бути підтверджено належними та допустимими доказами по справі, як то документами, що оформлюються при прибутті суден до порту, тощо.
Так, на підтвердження вказаних обставин відповідачем було надано суду розпорядження по управлінню Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство” від 15.10.2004 року № 40, від 18.07.2005 року № 25, від 12.07.2006 року № 7, від 24.10.2006 року № 40,  від 13.11.2006 року № 43, від 20.05.2008 року № 25, від 10.06.2008 року № 30, від 08.09.2008 року № 45, від 26.01.2010 року № 4, від 23.09.2010 року № 37, від 18.11.2010 року № 44, від 27.12.2010 року № 48, від 16.11.2011 року № 41, від 11.07.2012 року № 23, від 19.07.2012 року № 24, від 09.04.2014 року № 13, від 30.08.2016 року № 32 (т. 5 а.с. 148-164).
Також відповідачем було надано низку договорів між ним та Госрозрахунковим відокремленим структурним підрозділом «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод» Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство” про організацію ремонту флоту господарським способом (т. 5 а.с. 165-189).
Судовою колегією досліджено вказані докази, за результатами чого судова колегія зазначає, що вказані документи не можуть бути прийняті судом в якості належних та допустимих доказів підтвердження обставин, на які посилається відповідач. Так, з розпоряджень по управлінню Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство” вбачається, що судна, щодо яких було виставлено рахунки на оплату якірного бору, знаходяться на відстої за технічним станом. Що стосується договорів про організацію ремонту флоту господарським способом, то з вказаних договорі взагалі неможливо встановити, щодо яких конкретно суден вони укладені, що унеможливлює їх ідентифікацію та, як наслідок, віднесення кожного конкретного судна до групи Д. 
Крім того, доказів на підтвердження того, що, зокрема, баржа Т-097 використовується як баржа-якірниця та повинна розглядатись як технічна споруда (група Е) взагалі матеріали справи не містять.
Також необхідно зауважити, що в матеріалах справи наявні документи на прихід, які додані до кожного з рахунку на оплату якірного збору,  з яких вбачається, що метою заходу суден відповідача зазначено "баласт" та/або "відстій", що свідчить про прибуття суден в порт без вантажу та про намір саме тривалої стоянки до виходу в наступний рейс. Вказане також підтверджується і вищезазначеними розпорядженнями по управлінню Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, в яких, як вірно зауважив суд першої інстанції, визначена мета стоянки суден в порту: всі несамохідні одиниці за вказаними розпорядженнями виведені з експлуатації за формулюванням "отстой по техсостоянию", у той час як самохідні судна було виведено саме для докового або межрейсового ремонту (спірні правовідносини сторін стосуються саме несамохідних одиниць).
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. 
За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Підсумовуючи викладене, судова колегія зауважує, що відповідачем належними та допустимими доказами у справі не доведено факт прямування/перебування суден відповідача з метою здійснення їх ремонту, що в свою чергу унеможливлює їх віднесення до групи Д, яка відповідно до п. 6.3. Порядку звільнена від сплати якірного збору, з огляду на що, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що в даному випадку у відповідача виник обов`язок зі сплати якірного збору за всі його судна, стосовно яких позивачем виставлені рахунки на оплату якірного збору і заборгованість за якими є предметом спору у даній справі.
Щодо правомірності заявлених позивачем та частково задоволених судом першої інстанції сум боргу судова колегія зазначає наступне.
Так, з матеріалів справи вбачається, що 10.07.2019 року з супровідним листом за №804/14-02-02/вих/14 Адміністрація Ізмаїльського морського порту надіслала відповідачу 43 дисбурсменських рахунки з додатками на оплату якірного збору за перебування суден відповідача на якірних стоянках акваторії порту Ізмаїл станом на 30.06.2019 року на загальну суму 8 580 220 грн. 48 коп. разом з ПДВ.
З вказаних рахунків вбачається, що сума якірного збору розрахована з дня заходу відповідного судна в акваторію порту Ізмаїл  по 30.06.2019 року. При цьому, у 40-ка з 43-х вказаних рахунків сума якірного збору позивачем розрахована з дня заходу судна в акваторію порту, який значно передує дню внесення змін у Порядок, які надали позивачу право стягувати якірний збір помісячно.
Судова колегія зазначає, що до прийняття Міністерством інфраструктури України був прийнятий Наказ № 252 "Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316 "Про затвердження Порядку справляння та розміри ставок портових зборів", а саме до 11.04.2019 року, п. 6.2. Порядку було визначено, що якірний збір справляється на дату виходу судна з морського порту. Вказане свідчить про те, що до 11.04.2019 року стягнення якірного збору з суден, які перебували в акваторії морського порту було можливо лише на дату виходу такого судна з порту, тобто навіть при довготривалому перебування судна Адміністрація була позбавлена права виставляти відповідні рахунки щодо стягнення якірного збору протягом всього часу перебування судна до моменту його виходу.
Після внесення відповідних змін вказаний пункт Правил було доповнено реченням наступного змісту: «У разі стоянки судна на внутрішньому рейді тривалістю понад 30 діб нарахування та справляння якірного збору проводяться щомісяця станом на останній день розрахункового місяця.». Тобто законодавець надав Адміністрації право, у разі довготривалого перебування судна в акваторії порту, стягувати якірний збір щомісячно.
При цьому, позиція позивача у справі ґрунтується на тому, що із внесенням відповідних змін у Порядок фактично відбулось лише технічне уточнення порядку та способу виконання існуючих зобов`язань, не створюючи при цьому нових, на які б не розраховував (не міг розраховувати) відповідач, з огляду на що, вважає правомірним нарахування та стягнення якірного збору, починаючи з моменту фактичного заходу кожного конкретного судна в акваторію порту Ізмаїл.
Разом з тим, з такою позицією позивача колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погодитись не може, оскільки відповідно до положень ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Цей принцип, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, треба розуміти так, що дія акту починається з моменту набрання ним чинності і припиняється з втратою актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно до абз. 2 п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1   ст.58 Конституції України,   згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним сили, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Неприпустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є одним з аспектів загальновизнаного принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, який відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України визнається і діє в Україні.
При цьому, для відносин, які мають тривалий характер, зворотна дія означає неможливість застосування норми «нового» нормативно-правового акта щодо відносин, які виникли до набуття ним чинності, але продовжують існувати. У такий спосіб відбувається змішування зворотної та безпосередньої дії нормативно-правового акта в часі, чим заперечується можливість негайного застосування норми права.
Іншим можливим правомірним проявом ретроактивного застосування юридичних норм є забезпечення недопустимості «повороту до гіршого». Принцип ретроактивності нерозривно пов`язаний зі створенням умов для недопущення «повороту до гіршого» під час регулювання суспільних відносин. У такий спосіб підтримується баланс між нагальністю оновлення нормативних актів чи заповнення прогалин у праві, з одного боку, і стабільністю та наступництвом правової системи, з іншого.
Правозастосовні орієнтири щодо реалізації принципів верховенства права, юридичної визначеності, res judicata та ретроактивності, а також правила недопустимості «повороту до гіршого» підлягають застосуванню згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румуніі» (заява № 28342/95, § 61), «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03, §§ 47, 52) та іншими.
При цьому, посилання позивача, викладені в апеляційній скарзі про те, що Конституційний суд України у рішенні від 09.02.1999 року № 1-рп/99 дійшов висновку про те, що норми ст. 58 Конституції України стосуються лише людини і громадянина (фізичної особи), а не юридичних осіб, з огляду на що, позивач вважає, що стосовно відповідача, як юридичної особи, норми можуть мати зворотну дію, є помилковим, оскільки відповідно до абз. 3, 4 п. 3 мотивувальної частини вказаного рішення «положення частини  першої  статті  58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у  випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це  не  означає,  що  цей  конституційний принцип не може поширюватись  на  закони  та  інші  нормативно-правові  акти,  які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб.  Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам  може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.». Тобто, вказаний висновок, стосується тільки норм, які пом`якшують відповідальність особи (полегшується її стан), з огляду на що допускається застосування зворотної дії таких норм, тільки до фізичних особі, а до юридичних осіб, у разі прямої вказівки на це в законі. Будь-яких інших висновків щодо розповсюдження дії норми в часі на попередній період вказане рішення Конституційного Суду не містить, як не містить висновків щодо застосування вказаного принципу до правовідносин, що мають довго триваючий характер, з огляду на що, вищезазначені посилання позивача, як вірно зауважив місцевий господарський суд, є хибними та пов`язаним із довільним трактуванням висновків Конституційного Суду України.
З урахуванням викладеного та з огляду на приписи ст. 58 Конституції України, колегія суддів Південно-західного апеляційного  господарського суду погоджується із позицією відповідача у справі та висновком суду першої інстанції про те, що позивач мав виставляти рахунки відповідачу тільки за період, з якого набрав чинності Наказ Міністерства інфраструктури України від 11.04.2019 року № 252 "Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 27 травня 2013 року № 316".
Так, з наявних у матеріалах справи 43 рахунків позивача від 30.06.2019 року, тільки три рахунки виставлені щодо стягнення якірного збору за період, який охоплюється вже після набрання законної сили відповідних змін до п. 6.2. Порядку, а саме рахунки:
-  № 2590/12 на суму 2 989,25 грн. – якірний збір по баржі СЛ-018 з 10.05.2019 -30.06.2019 року (№ 2590/12/к на суму 2 491,04 грн. без ПДВ);
- № 2589/12 на суму 2 989,25 грн. – якірний збір по баржі СЛ-011 з 10.05.2019 -30.06.2019 року (№ 2589/12/к на суму 2 491,04 грн. без ПДВ);
- № 2597/12 на суму 1 381,58 грн. – якірний збір по баржі СЛ-008 з 26.05.2019 -30.06.2019 року (№ 2597/12/к на суму 1 151,32 грн. без ПДВ).
При цьому, матеріали справи містять докази оплати вказаних рахунків (т. 2 а.с. 168), вказаний факт також не заперечується позивачем, про що свідчить як текст позовної заяви, так і текст апеляційної скарги.
За іншими 40-ка рахунками від 30.06.2019 року якірний збір розрахований позивачем за період до набрання законної сили відповідних змін до п. 6.2. Порядку, при цьому з вказаних рахунків розмір якірного збору за період з 31.05.2019 року по 30.06.2019 року встановити не можливо, з огляду на що, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для стягнення якірного збору за рахунками від 30.06.2020 року відсутні.
При цьому, окремих рахунків щодо стягнення якірного збору за період з 31.05.2019 року по 30.06.2019 року матеріали справи не містять, а суд позбавлений можливості як самостійно розрахувати суму такого збору, так і виходити за межі заявлених позовних вимог, з огляду на що, наведений позивачем в апеляційній скарзі розрахунок вказаних сум з червень 2019 року (приведений у відповідній таблиці) не може бути прийнятий судовою колегією до уваги. До того ж, вказані у такому розрахунку суми ніколи відповідачу у справі окремими рахунками не пред`являлись, а тому і підстав до стягнення таких сум не вбачається.
Що стосується рахунків за липень 2019 року, судова колегія зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що 06.08.2019 року з супровідним листом за № 897/14-02-02/вих/14 Адміністрація Ізмаїльського морського порту надіслала відповідачу 41 дисбурсменський рахунок з додатками на оплату якірного збору за перебування суден відповідача на якірних стоянках акваторії порту Ізмаїл за липень 2019 на загальну суму 89 585 грн. 40 коп. разом з ПДВ.
Судовою колегією було перевірено вищезазначені рахунки та встановлено, що період, за який позивачем нараховано якірний збір, охоплюється періодом після набрання законної сили відповідних змін до п. 6.2. Порядку, з огляду на що судова колегія погоджується із позицією позивача, що вказані рахунки повинні бути оплачені відповідачем. При цьому, в матеріалах справи наявні платіжні доручення, а саме:
- від 06.09.2019 року № LGF442, яким, окрім інших рахунків, оплачено рахунок від 31.07.2019 року № 2944 на суму 2 986,18 грн. (т. 2 а.с. 151);
- від 27.03.2020 року № АОО411, яким, окрім інших рахунків, оплачено рахунок від 31.07.2019 року № 2942 на суму 1 493,09 грн. (т. 6 а.с. 78).
Крім того, з апеляційної скарги вбачається, що відповідачем 13.08.2019 року оплачено рахунок № 2979/12 на суму 2 986,18 грн. та 30.07.2020 року також оплачено рахунки від 31.07.2019 року № 2955/12 на суму 1 493,09 грн., № 2958/12 на суму 1 493,09 грн., № 2976/12 грн. на суму 1 493,09 грн.
З огляду на що, за рахунками від 31.07.2019 року сума основної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, складає – 77 640,68 грн. 
Що стосується рахунків за серпень 2019 року, судова колегія зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що 06.09.2019 року з супровідним листом за № 976/14-02-02/вих/14 Адміністрація Ізмаїльського морського порту надіслала Відповідачу 41 дисбурсменський рахунок з додатками на оплату якірного збору на якірних стоянках акваторії порту Ізмаїл за серпень 2019 на загальну суму 94 348 грн. 42 коп. разом з ПДВ. 
Судовою колегією було перевірено вищезазначені рахунки та встановлено, що період, за який позивачем нараховано якірний збір, охоплюється періодом після набрання законної сили відповідних змін до п. 6.2. Порядку, а саме починаючи з 01.08.2019 року по 31.08.2019 року, з огляду на що судова колегія погоджується із позицією позивача, що вказані рахунки повинні бути оплачені відповідачем. При цьому, в матеріалах справи наявне платіжне доручення від 27.03.2020 року № АОО411, яким, окрім інших рахунків, оплачено рахунок від 31.08.2019 року № 3328/12 на суму 1 501,82 грн. (т. 6 а.с. 78).
Крім того, з апеляційної скарги вбачається, що відповідачем 30.07.2020 року також оплачено рахунки від 31.08.2019 року № 3300/12 на суму 1 501,82 грн., № 3301/12 на суму 1501,82 грн., № 3322/12 грн. на суму 1 501,82 грн.
З огляду на що, за рахунками від 31.08.2019 року сума основної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, складає – 83 341,14 грн. 
Що стосується рахунків за вересень 2019 року, судова колегія зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що 04.10.2019 року з супровідним листом за № 1230/14-02-02/вих/14 Адміністрація Ізмаїльського морського порту надіслала відповідачу 43 дисбурсменських рахунки з додатками на оплату якірного збору на якірних стоянках акваторії порту Ізмаїл за вересень 2019 на загальну суму 122 498 грн. 50 грн. разом з ПДВ.
Судовою колегією було перевірено вищезазначені рахунки та встановлено, що період, за який позивачем нараховано якірний збір, охоплюється періодом після набрання законної сили відповідних змін до п. 6.2. Порядку, а саме починаючи з 01.09.2019 року по 30.09.2019 року, окрім рахунку № 3722/12 на суму 37 257,08 грн., яка розрахована за період з 06.08.2016 року по 30.09.2019 року, з огляду на що судова колегія погоджується із позицією позивача, що вказані рахунки (окрім рахунку № 3722/12 на суму 37 257,08 грн. з мотивів, що викладені щодо рахунків від 31.06.2019 року) повинні бути оплачені відповідачем. При цьому, в матеріалах справи наявні платіжні доручення:
- від 27.03.2020 року № АОО411, яким, окрім інших рахунків, оплачено рахунок від 30.09.2019 року № 3748/12 на суму 1 387,16 грн. (т. 6 а.с. 78);
- від 27.03.2020 року № АОО408, яким, з огляду на лист відповідача позивачу від 27.03.2020 року № ЧМ-234, оплачено рахунок від 30.09.2019 року № 3733/12 на суму 2011,34грн. (т. 6 а.с. 79-80).
Крім того, з апеляційної скарги вбачається, що відповідачем 30.07.2020 року також оплачено рахунки від 30.09.2019 року № 3717/12 на суму 1 387,16 грн., № 3718/12 на суму 1387,16 грн., № 3742/12 грн. на суму 1 387,16 грн.
З огляду на що, за рахунками від 30.09.2019 року сума основної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, складає – 77 681,39 грн. 
Що стосується рахунків за жовтень 2019 року, судова колегія зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що 06.11.2019 року з супровідним листом за № 1945/14-02-02/вих/14 Адміністрація Ізмаїльського морського порту надіслала відповідачу 43 дисбурсменських рахунки з додатками на оплату якірного збору на якірних стоянках акваторії порту Ізмаїл за жовтень 2019 на загальну суму 93 726 грн. 76 коп. разом з ПДВ.
Судовою колегією було перевірено вищезазначені рахунки та встановлено, що період, за який позивачем нараховано якірний збір, охоплюється періодом після набрання законної сили відповідних змін до п. 6.2. Порядку, а саме починаючи з 01.10.2019 року по 31.10.2019 року, з огляду на що судова колегія погоджується із позицією позивача, що вказані рахунки повинні бути оплачені відповідачем. При цьому, в матеріалах справи наявні платіжні доручення:
- від 27.03.2020 року № АОО411, яким, окрім інших рахунків, оплачено рахунок від 31.10.2019 року № 4074/12 на суму 1 487,72 грн. (т. 6 а.с. 78);
- від 27.03.2020 року № АОО408, яким, з огляду на лист відповідача позивачу від 27.03.2020 року № ЧМ-234, оплачено рахунок від 31.10.2019 року № 4057/12 на суму 2975,46 грн. (т. 6 а.с. 79-80).
Крім того, з апеляційної скарги вбачається, що відповідачем 30.07.2020 року також оплачено рахунки від 31.10.2019 року № 4043/12 на суму 1 487,72 грн., № 4044/12 на суму 1487,72 грн., № 4067/12 грн. на суму 1 487,72 грн.
З огляду на що, за рахунками від 31.10.2019 року сума основної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, складає – 84 800,42 грн. 
Що стосується наявних у матеріалах справи рахунків за:
- листопад 2019 року від 30.11.2019 року № 4418/12 на загальну суму 2 768,90 грн. та №4425/12 на загальну суму 1 384,45 грн., розраховані за період з 01.11.2019 року по 30.11.2019 року;
- за грудень 2019 року від 31.12.2019 року № 4785/12 на загальну суму 2 819,60 грн. та № 4794/12 на загальну суму 1 409,81 грн., розраховані за період з 01.12.2019 року по 31.12.2019 року;
- за січень 2020 року від 31.01.2020 року № 374/12 на загальну суму 2 966,42 грн. та №381/12 на загальну суму 1 483,21 грн., розраховані за період з 01.01.2020 року по 31.01.2020 року;
- за лютий 2020 року від 29.02.2020 року № 725/12 на загальну суму 2 735,11 грн. та №732/12 на загальну суму 1 367,56 грн., розраховані за період з 01.02.2020 року по 29.02.2020 року
судова колегія зазначає, що період, за який позивачем нараховано якірний збір, охоплюється періодом після набрання законної сили відповідних змін до п. 6.2. Порядку, доказів оплати вказаних рахунків матеріали справи не містять, а тому сума основної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача за листопад 2019 року – лютий 2020 року, складає – 16 935,06 грн.
Стосовно рахунків за березень 2020 року судова колегія зазначає, що рахунки, а саме:
- від 19.03.2020 року № 923/12 на загальну суму 4 220,17 грн., з яких корабельний збір – 872,59 грн., адміністративний збір – 986,30 грн., якірний збір - 1 657,92 грн., ПДВ – 703,36 грн., розраховані за період з 12.03.2006 року по 19.03.2020 року по баржі 2337;
- від 19.03.2020 року № 924/12 на загальну суму 1 374,98 грн., з яких корабельний збір – 218,15 грн., адміністративний збір – 98,71 грн., якірний збір – 828,96 грн., ПДВ – 229,16 грн., розраховані за період з 13.01.2012 року по 19.03.2020 року по баржі 2439, 
по-перше, окрім якірного збору, містять нарахування також і інших зборів, які не є предметом розгляду даної справи, оскільки вказані вимоги були заявлені позивачем шляхом подання до суду першої інстанції заяви про збільшення позовних вимог, в якій позивач вказав, що вказані суми виникли у тих самих правовідносинах, при цьому, позивачем самостійно було у позовній заяві, що вбачається з її тексту, визначено, що в даному випадку спірні правовідносини стосуються стягнення саме якірного збору, про що свідчать як викладені позивачем фактичні обставини справи, так і законодавство, на якому ґрунтуються вимоги позивача, з огляду на що підстав до стягнення сум, що нараховані як корабельний та адміністративний збір, в межах розгляду даної справи не вбачається. При цьому судова колегія звертає увагу позивача що порядок нарахування  зборів є різним і без наведення самостійно самим позивачем доводів щодо цього суд не вправі виходити за межі самостійно визначених ним предмету та підстави позову. 
З огляду на вказане, до стягнення з відповідача за такими рахунками підлягає лише розрахована позивачем сума якірного збору, а саме:
- за рахунком від 19.03.2020 року № 923/12 – 1 989,50 грн., в т.ч. ПДВ (331,58 грн. - т.6 а.с. 5);
- за рахунком від 19.03.2020 року № 924/12 – 994,75 грн., в т.ч. ПДВ (165,79 грн. – т. 6 а.с. 20).
При цьому, щодо періоду нарахуванням такого збору, судова колегія зазначає, що вказані рахунки виставлено на дату виходу відповідних суден з порту, а тому, нарахування зборів за весь період перебування суден  в акваторії порту Ізмаїл, не суперечить приписам п. 6.2. Порядку.
Таким чином, сума основної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача за рахунками від 19.03.2020 року складає – 2 984,25 грн.
З урахуванням викладеного, судова колегія самостійно перевіривши наявні у матеріалах докази та здійснивши власний перерахунок суми основної заборгованості, яка підлягає до стягнення з відповідача у спірних правовідносинах, складає  343 382 грн. 68 коп., з чого, судова колегія зазначає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.
Що стосується доводів відповідача, викладених в його апеляційній скарзі, щодо того, що позивачем було безпідставно нараховано в виставлених рахунках податок на додану вартість на якірний збір на судна, які прямують у закордонне плавання, судова колегія зазначає таке.
Так, п. 4.10. Договору окрім іншого, сторони погодили, що нарахування ПДВ здійснюється згідно з чинним податковим законодавством України.
Відповідно до пп. б п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування ПДВ є операції з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
Пунктом 197.9 ст. 197 Податкового кодексу України визначено, що звільняються від оподаткування ПДВ операції з постачання послуг, що надаються іноземним та вітчизняним суднам, які здійснюють міжнародні перевезення пасажирів, їхнього багажу і вантажів, та оплачуються ними відповідно до законодавства України портовими зборами.
Отже, як вірно зауважив суду першої інстанції, послуги що надаються в порту та оплачуються портовими зборами звільняються від оподаткування ПДВ лише у випадку встановлення факту їх пов`язаності з міжнародним перевезенням пасажирів, їхнього багажу і вантажів. 
При цьому, за всі рахунки позивача (окрім двох рахунків від 19.03.2020 року), щодо яких колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача нарахованого якірного збору, стосуються суден відповідача, які перебувають в акваторії порту Ізмаїл досить тривалий час, і виставлені у відповідності до п. 6.2. Порядку, як за помісячне перебування кожного з суден в акваторії порту. Будь-якої інформації щодо виходу таких суден з порту та прямування них за межі території України не містять.
Що стосується рахунків від 19.03.2020 року, які виставлені позивачем саме на момент виходу суден з акваторії порту Ізмаїл, судова колегія зазначає, що як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, такі судна вийшли з порту на ремонт, при цьому, інформації щодо прямування таких суден за межі території України матеріали справи також не містять.
Таким чином, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, про те, що у спірних правовідносинах, враховуючи перебування суден відповідача в акваторії порту більше 30 діб на якірній стоянці, відсутністю інформації про подальше прямування таких суден, а отже за відсутності ознак операції, що звільняється від оподаткування, позивачем ПДВ за базовою ставкою нараховувалось цілком правомірно. 
Окрім того, як вірно зауважив місцевий господарський суд, відповідно до умов Договору № 367-П-АМПУ-18, у випадку якщо при нарахуванні якірного збору було нараховано та сплачено відповідачем ПДВ по судна, які в подальшому спрямовувались у закордонне плавання, відповідач не позбавлений можливості звернутись до позивача з приводу коригування сплачених рахунків.
Що стосується заявлених до стягнення інфляційних нарахувань, пені та 3 % річних судова колегія зазначає наступне. Так, звертаючись до суду позивач просив суд, з урахуванням заяв про збільшення та уточнення позовних вимог, стягнути з відповідача 1 238 146 грн. 10 коп. пені, 114 872 грн.72 коп. - відсотків річних, 96 661 грн. 87 коп. – інфляційних втрат,  які було розраховано з загальної суми заборгованості, яка було заявлена до стягнення. При цьому, оскільки колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог  про стягнення з відповідача суми основного боргу, а саме 343 382 грн. 68 коп., заявлені позивачем пеня, 3 % річних та інфляційні нарахування також підлягають перерахунку.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Крім того, сторони в п. 5.1., 5.2. укладеного між ними Договору погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим Договором. У випадку несвоєчасної сплати послуг, Адміністрація має право вимагати від Морського агента сплати на користь Адміністрації пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ, що дала в період прострочення, від суми заборгованості за кожний день прострочення. У випадку затримання сплати рахунків в іноземній валюті більш ніж на строк, передбачений чинним законодавством України з моменту надання послуги, Адміністрація має право вимагати від Морського агента компенсації штрафних санкцій, сплачених Адміністрацією. Санкції, передбачені даним пунктом, можуть застосовуватись незалежно від інших заходів відповідальності і заходів забезпечення виконання зобов`язань, які підлягають застосуванню на підставі цього Договору або чинного законодавства
У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.
Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Водночас, у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов`язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.
Передбачене законом (ст. 625 Цивільного кодексу України) право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування   на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Інфляційні нарахування – це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов`язання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, який розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; сума, що внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. 
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
В період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання може мати місце як збільшення суми основного боргу (інфляція), так і зменшення суми основного боргу (дефляція) і для застосування до боржника судом цього виду виключної відповідальності, встановленої законом в зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання, необхідні умови існування у боржника простроченого грошового зобов`язання протягом місяця. Причому саме визначена сума боргу повинна не змінюватись протягом місяця. Якщо відповідачем здійснювались часткові оплати боргу, то застосовується відповідальність у вигляді інфляційних тільки до тієї суми боргу, що не була сплачена та існувала певний час протягом місяця.
При зверненні до суду з такими вимогами, саме позивач самостійно обирає як суму боргу, так і період нарахування інфляційних (прострочку боржника), оскільки це відноситься до предмету позову, і ці суми та дати можуть не співпадати з повною сумою боргу та повним періодом прострочки. Це є правом кредитора, а суд тільки перевіряє обґрунтованість наданого розрахунку та його відповідність як нормам права, так і конкретним фактичним обставинам кожної справи.
Відповідно до п. 4.10. Договору сторони погодили, що остаточні рахунки по суднозаходу, а також по інших послугах, наданих Адміністрацією, оплачуються Морським агентом відповідно до затверджених вільних цін (тарифів) Адміністрації протягом 20-ти банківських днів з дати своєчасного виставлення рахунку, шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок Адміністрації, згідно з актом наданих послуг, або інших документів, які підтверджують надання послуг. Нарахування ПДВ здійснюється згідно з чинним податковим законодавством України.
Здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, враховуючи строки оплати відповідних рахунків, кінцеві строки, визначені позивачем, рахунки, за якими суд апеляційної інстанції висновку дійшов про обґрунтованість стягнення заборгованості, суми, які підлягають стягненню, судова колегія дійшла висновку, що обґрунтованими до стягнення з відповідача є:
- за рахунками від 30.06.2019 року (№ 2590/12, № 2589/12, № 2597/12) пеня - 281,09 грн., інфляційні нарахування – 0 грн. (дефляція), 3 % річних – 24,80 грн.;
- за рахунками від 31.07.2019 року пеня – 9   066,60 грн., інфляційні нарахування – 1  100,15 грн., 3 % річних – 871,14 грн.;
- за рахунками від 31.08.2019 року пеня – 7 706,95 грн., інфляційні нарахування – 575,73 грн., 3 % річних – 754,89 грн.;
- за рахунками від 30.09.2019 року пеня – 4 703,47 грн., інфляційні нарахування – 23,78 грн., 3 % річних – 479,05 грн.;
- за рахунками від 31.10.2019 року пеня – 2 743,40 грн., інфляційні нарахування – 31,18 грн., 3 % річних – 293 грн.;
- за рахунками від 30.11.2019 року пеня – 364,55 грн., інфляційні нарахування – 75,12 грн., 3 % річних – 51,41 грн.;
- за рахунками від 31.12.2019 року пеня – 264,88 грн., інфляційні нарахування – 67,90 грн., 3 % річних – 40,56 грн.;
- за рахунками від 31.01.2020 року пеня – 201,08 грн., інфляційні нарахування – 85,04 грн., 3 % річних – 32,10 грн.;
- за рахунками від 29.02.2020 року пеня – 112,99 грн., інфляційні нарахування – 45,23 грн., 3 % річних – 19,17 грн.;
- за рахунками від 19.03.2020 року пеня – 54,47 грн., інфляційні нарахування – 8,95 грн., 3 % річних – 9,78 грн.
З урахуванням викладеного колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що обґрунтованими до стягнення є наступні суми: пеня у розмірі 25 499,48 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 013,08 грн., 3% річних у розмірі 2 575,90 грн., з огляду на що, рішення суду першої інстанції в цій частині також підлягає зміні.
Що стосується посилань відповідача, викладених в апеляційній скарзі, що виходячи з системного аналізу пунктів розділу 4 договору № 367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 року та Порядку справляння та розміри ставок портових зборів, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316, факт надання послуг за договором № 367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 року повинен підтверджуватись актами приймання-передачі, які свідчать про реальність здійснення операцій та які адміністрація надає агенту під підпис або направляє поштою, проте, в порушення ст. 74, 77 Господарського процесуального кодексу України позивачем до позовної заяви не надано належним чином оформлених відповідних актів наданих послуг та доказів направлення актів виконаних робіт на адресу відповідача, з огляду на що, скаржник вважає, що у суду першої інстанції були відсутні законні підстави для часткового задоволення позову, судова колегія зазначає таке.
Відповідно до п. 4.10. Договору сторони погодили, що остаточні рахунки по суднозаходу, а також по інших послугах, наданих Адміністрацією, оплачуються Морським агентом відповідно до затверджених вільних цін (тарифів) Адміністрації протягом 20-ти банківських днів з дати своєчасного виставлення рахунку, шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок Адміністрації, згідно з актом наданих послуг, або інших документів, які підтверджують надання послуг. Нарахування ПДВ здійснюється згідно з чинним податковим законодавством України.
Тобто, приписами укладеного між сторонами договору № 367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 року (до якого відповідач, надавши Адміністрації Декларацію про приєднання №108 до Договору № 367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 року, добровільно приєднався, та з огляду на принцип свободи договору, зобов`язався виконувати умови та приписи вказаного договору), обов`язок з оплати наданих послуг (в т.ч. оплати портових зборів) виникає саме з моменту виставлення належним чином рахунку на оплату наданих послуг, а не з моменту складання та підписання актів приймання-передачі наданих послуг.
При цьому, з інших пунктів договору не випливає саме обов`язку Адміністрації  складання таких актів, з огляду на що, відсутність у матеріалах справи актів приймання-передачі наданих відповідачу послуг, з огляду на наявність відповідних рахунків, на звільняє відповідача від обов`язку з його оплати. Будь-яких заперечень стосовно не надання позивачем відповідачу послуг тощо в цій частині матеріали справи не містять.
З урахуванням викладеного вище доводи скаржників, викладені в апеляційних скаргах, судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.
І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що аргументи, викладені в апеляційних скаргах, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, оскаржуване рішення частково відповідає приписам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подані апеляційні скарги, не можуть бути підставою для  його скасування рішення. Проте, суд першої інстанції, правильно проаналізувавши обставини справи, припустився технічних та арифметичних помилок щодо розрахунку як суми основного боргу, що підлягає стягненню з відповідача, так і нарахованих у відповідності до такої суми пені, інфляційних втрат та 3 % річних, з огляду на що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням мотивувальної та резолютивної його частин в редакції постанови суду апеляційної інстанції. 
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м.Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) та Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 року у справі № 916/3837/19 не підлягають задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 року у справі № 916/3837/19 підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної та резолютивної частини в редакції постанови суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) та Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 року у справі № 916/3837/19 – залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 року у справі №916/3837/19 – змінити. 
Позовні вимоги Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м.Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) до Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл про стягнення заборгованості в розмірі 10 420 508 грн. 14 коп., з яких 8 970 794 грн. 78 коп. - сума основного боргу, 1 238 146 грн. 10 коп. - пеня, 114 872 грн.72 коп. - відсотки річних, 96 661 грн. 87 коп. - інфляційні втрати – задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл (68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Пароходна, буд. № 28, код ЄДРПОУ 01125821) на користь Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Київ (01135, м. Київ, пр-кт Перемоги, 14, код ЄДРПОУ 38727770) в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м.Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) (68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. набережна Лукі Капікраяна, буд. № 4, код ЄДРПОУ 38728402) грошові кошти в розмірі 373471 грн. 14 коп., з яких сума основної заборгованості з оплати якірного збору – 343 382 грн. 68 коп., пеня - 25 499 грн. 48 коп., інфляційні втрати - 2 013 грн. 08 коп., 3% річних - 2575 грн. 90 коп., витрати на оплату судового збору в розмірі 5 602  грн. 06 коп. 
Відмовити у позовних вимогах Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м.Київ в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Ізмаїл (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) до Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, м. Ізмаїл про стягнення грошових коштів в загальному розмірі 10 047 037 грн.
Доручити Господарському суду Одеської області видати наказ.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 10.11.2020 року. 
Повний текст постанови складено та підписано 11 листопада 2020 року.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Н.М. Принцевська	
 	А.І. Ярош