Постанова
іменем України
19 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 307/3272/16-к
провадження № 51-1725км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
представника потерпілої                          ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника                                                    ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                               ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області
від 13 листопада 2019 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року щодо нього у кримінальних провадженнях, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номерами 12016070160001644, 12019070160000313, 12018070160000606, 12018070160001535, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше неодноразово засудженого, останній раз вироком Тячівського районного суду 
від 19 січня 2016 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 Кримінального кодексу України (далі–КК), до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162 та ч. 3 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанційобставини
Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2019 року ОСОБА_8 засуджено за вчинення злочинів, передбачених:
– ч. 1 ст. 162 КК – до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки;
– ч. 3 ст. 185 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Також вказаним вироком вирішено питання витрат у провадженні.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року вказаний вирок залишено без змін.
Відповідно до вироку 04 листопада 2016 року близько 21-ї години ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно, без дозволу та згоди власника ОСОБА_9 шляхом відімкнення невстановленим способом замка на вхідних дверях незаконно проник до житла, - літньої кухні дворогосподарства 
АДРЕСА_2 , де переночував.
Крім того, ОСОБА_8 20 травня 2018 року близько 10-Ї години умисно, таємно, 
з корисливих мотивів проник на територію дворогосподарства 
АДРЕСА_3 , де з підсобного приміщення викрав дві акумуляторні батареї марки
«ВІ-РОWER» та «FORSE», які належали ОСОБА_10 , чим завдав матеріальну шкоду потерпілому в розмірі 1896,25 грн.
Також ОСОБА_8 28 грудня 2018 року близько 11-ї години незаконно проник до житла шляхом відімкнення невстановленим способом замка на вхідних дверях без дозволу та згоди власника ОСОБА_9 , - увійшов у літню кухню дворогосподарства АДРЕСА_2 , де перебував до прибуття поліції, яку викликала потерпіла.
Крім того, 04 квітня 2019 близько 23 години ОСОБА_8 , шляхом відімкнення замка 
на вхідних дверях невстановленим способом, без дозволу та згоди власника 
ОСОБА_9 , незаконно проник до житла, - літньої кухні дворогосподарства 
АДРЕСА_2 , де переночував та був виявлений потерпілою наступного дня приблизно о 07 годині 30 хвилин.
Вимоги й узагальнені доводи особи, що подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі засуджений ставить питання про скасування постановлених щодо нього судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відхилив його клопотання про допит свідка ОСОБА_11 , показання якого, на думку засудженого, мали ключове значення для вирішення питання щодо його винуватості. На думку засудженого, суд першої інстанції безпідставно в основу обвинувального вироку поклав показання потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 , оскільки вони суперечать один одному та обставинам справи.
Стверджує, що всупереч вимогам ст. 293 КПК йому не були вручені копії обвинувальних актів, що призвело до порушення права на захист. Зазначає також, що суди проігнорували наявність між ним та потерпілим ОСОБА_10 угоди про примирення, чим істотно порушили вимоги кримінального процесуального закону. 
На думку засудженого, суд першої інстанції не врахував усіх обставин, які пом`якшують покарання, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні засуджений та його захисник підтримали доводи касаційної скарги та просили її задовольнити.
Прокурор та представник потерпілого заперечили проти задоволення касаційної скарги, вважали наведені засудженим в скарзі доводи безпідставними. 
Потерпілі, належним чином повідомлені про день та час судового розгляду оскаржених засудженим судових рішень, в судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення розгляду від них не надходило. Від потерпілого ОСОБА_10 надійшла заява про відсутність претензій матеріального характеру до засудженого ОСОБА_8 .
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої
та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Тому доводи, викладені в касаційній скарзі, щодо неповноти судового розгляду, а також оцінки доказів на їх належність, достовірність та достатність для доведення винуватості засудженого в інкримінованих йому злочинах, не можуть бути предметом касаційного перегляду. 
В той же час доводи засудженого щодо неповноти судового розгляду не залишилися поза увагою апеляційного суду. Перевіряючи під час апеляційного перегляду такі твердження, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що в ході судового розгляду були встановлені та належним чином досліджені всі обстави, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, перевірена та вмотивовано відхилена версія сторони захисту 
про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні трьох епізодів незаконного проникнення 
у житло ОСОБА_9 . Доводи засудженого щодо незгоди з оцінкою показань потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 суд апеляційної інстанції також ретельно перевірив та вмотивовано відкинув, вказавши про відсутність обґрунтованих підстав вважати показання потерпілої та свідків неправдивими.
Усних чи письмових клопотань сторони захисту щодо необхідності з`ясування ще й інших, крім встановлених судом обставин вчинення злочину, а також про доповнення судового розгляду, зокрема допит свідка ОСОБА_11 , матеріали кримінального провадження не містять, що спростовує твердження засудженого про відхилення судом його клопотання про допит зазначеного свідка. 
Засуджений у касаційній скарзі безпідставно стверджує про те, що всупереч вимогам ст. 293 КПК йому не були вручені копії обвинувальних актів чим порушено його право 
на захист.
Вимоги, встановлені в ст. 293 КПК щодо обов`язку прокурора надати під розписку копію обвинувального акта та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному та його захиснику, спрямовані на забезпечення своєчасного отримання копій цих матеріалів стороною захисту і таким чином забезпечення їх права на ефективний захист від висунутого обвинувачення, належним чином виконані в цьому провадженні. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що копії обвинувальних актів 
у кримінальних провадженнях щодо обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162 КК, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номерами 12016070160001644, 12018070160001535 та 12019070160000313, а також обвинувального акта щодо обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 12018070160000606, разом з копіями реєстрів матеріалів досудового розслідування були вручені підозрюваному ОСОБА_8 у день затвердження зазначених обвинувальних актів, що підтверджується відповідними розписками, наявними в матеріалах провадження.
Вказані кримінальні провадження було об`єднано для їхнього спільного судового розгляду де присвоєно унікальний номер справи 307/3272/16-к (номер провадження
1-кп/307/148/19). Відповідно до змісту аудіозапису та журналу судового засідання 
від 12 листопада 2019 року прокурором оголошено короткий виклад змісту обвинувальних актів. Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні вказав, що пред`явлене обвинувачення йому зрозуміле та не заявляв про те, що йому не були вручені копії обвинувальних актів, не стверджував про невідповідність отриманих ним копій примірників обвинувальних актів тим оригіналам, що знаходяться в матеріалах кримінального провадження, як не ставив під сумнів і зміст долучених 
до обвинувальних актів розписок від 18 листопада 2016 року, 28 серпня 2018 року, 
16 січня та 17 квітня 2019 року про отримання підозрюваним копій обвинувальних актів та реєстрів матеріалів досудового слідства.
Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого про порушення органом досудового слідства вимог ст. 293 КПК не знайшли свого підтвердження за наслідками касаційного розгляду.
Твердження засудженого про залишення поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій угоди про примирення між ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_10 є також безпідставним. 
В матеріалах провадження наявна заява потерпілого ОСОБА_10 в змісті якої він вказує про те, що не має претензій до ОСОБА_8 . Заява потерпілого про відсутність претензій до засудженого не може вважатися угодою про примирення в кримінальному провадженні. Угода про примирення між потерпілим та обвинуваченим відповідно до статей 468, 469, 471 КПК в цьому кримінальному провадженні не укладалась. 
У касаційній скарзі засуджений стверджує також про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. 
Згідно зі статтями 50, 65 КК, 414 КПК покарання має на меті не тільки кару, воно повинно бути справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Положення розділів ХІ та ХІІ Загальної частини Кримінального кодексу України наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання до реального відбування або звільнити засудженого від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Метою обрання судом однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності є виправлення особи та попередження вчиненню нових злочинів. Належна реалізація судом цієї функції, яка за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на призначення покарання, забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі згідно з вимогами статей 370, 374 КПК.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції дотримався вимог матеріального та процесуального права. Всупереч твердженням ОСОБА_8 у касаційній скарзі суд, призначаючи йому покарання, належно врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу засудженого та всі інші обставини, які мають кримінально-правове значення для виконання вимог, встановлених в статтях 50, 65 КК.
Зокрема, судом враховано, що ОСОБА_8 , будучи особою неодноразово засудженою, яка відбувала покарання у виді позбавлення волі, має 9 непогашених судимостей, тобто чітко розуміючи кримінально-правові наслідки своїх дій, після надходження до суду обвинувального акта у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 162 КК продовжив свою злочинну діяльність та вчинив тяжкий умисний корисливий злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК, та ще два правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 162 КК. При цьому суд правильно врахував як обставини, що обтяжують покарання, вчинення засудженим злочину 04 листопада 2016 року в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів. Повною мірою суд врахував обставини, що пом`якшують покарання, серед яких щире каяття у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, та активне сприяння його розкриттю. Суд правильно не врахував як обставину, що пом`якшує покарання, 
те що ОСОБА_8 записаний батьком п`ятьох дітей, оскільки встановив що той не бере участі в їх вихованні та утримується від сплати аліментів.
Зваживши на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_8 без реального відбування покарання. Жодної обставини, що істотно знижує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, судом не встановлено, не йдеться про такі обставини і в касаційній скарзі та доводах засудженого, висловлених у судовому засіданні суду касаційної інстанції.
Відсутність у потерпілого претензій матеріального та морального характеру не є безумовною підставою для призначення ОСОБА_8 більш м`якого покарання, ніж призначене судом. Призначене засудженому покарання колегія суддів суду касаційної інстанції вважає пропорційним і співмірним вчиненому, а також таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість, про що засуджений порушив питання у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає. Таким чином, ОСОБА_8 за вчинення чотирьох кримінальних правопорушень, одне 
з яких відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, суд призначив покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових правопорушень.
Апеляційний суд, належним чином перевіривши апеляційні скарги засудженого та його захисника, вмотивовано погодився з рішенням суду першої інстанції, навів переконливі аргументи на спростування доводів, викладених в апеляційних скаргах, зазначив підстави, на яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію в ухвалі, яка відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. 
Істотних порушень закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, які могли бути беззаперечними підставами для скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду відповідно до статей 412, 413 КПК, за результатами касаційного перегляду колегією суддів не встановлено.
За таких обставин суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2019 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1                                                  ОСОБА_2                                            ОСОБА_3