ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

12 листопада 2020 року                                                        м. Чернівці
справа № 725/891/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Половінкіна Н. Ю. 
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.
секретар Чубрей І.І.

учасники справи

позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Перший відділ державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Державне підприємство «Сетам»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 17 червня 2020 року, головуючий у першій інстанції Войтун О.Б.

встановила:
ОСОБА_1  у  лютому 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Державного підприємства «Сетам» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,  ОСОБА_4  про визнання електронних торгів недійсними та витребування майна.

Справа №725/891/20                 Головуючий у 1 інстанції Войтун О.Б.
Провадження №22-ц/822/907/20                                                                  Доповідач Половінкіна Н.Ю. 

       Зазначала, що за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 придбано автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «312 D» з номерним знаком НОМЕР_1 .
Вказувала, що державний виконавець при зверненні стягнення на автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «312 D» з номерним знаком НОМЕР_1 не з`ясував чи не володіє боржник ОСОБА_3 нерухомим майном спільно з іншими особами, сімейний стан боржника ОСОБА_3 , не визначив частку боржника у майні, яким він володіє спільно з подружжям ОСОБА_1 .
Посилалась на те, що реалізації на електронних торгах підлягала лише частка боржника ОСОБА_3 у автомобілі марки «Mercedes-Benz» моделі «312 D» з номерним знаком НОМЕР_1 .
       Просила визнати електронні торги з реалізації автомобіля марки «Mercedes-Benz» моделі «312 D» з номерним знаком НОМЕР_1 , оформлені протоколом проведення електронних торгів від 29 січня 2019 року №385269.
Витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 автомобіль марки «Mercedes-Benz» модель «312 D» з номерним знаком НОМЕР_1 .
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 червня 2020 року позов задоволено, постановлено визнати недійсними електронні торги з реалізації автомобіля марки «Mercedes-Benz» моделі «312 D» з номерним знаком НОМЕР_1 , оформлені протоколом проведення електронних торгів від 29 січня 2019 року №385269.
Витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «312 D» з номерним знаком НОМЕР_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Додатковим рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06 липня 2020 року постановлено стягнути з Державного підприємства «Сетам» та з Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу по 3306 грн. 10 коп. з кожного.
ОСОБА_2  в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Державного підприємства «Сетам» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,  ОСОБА_4  про визнання електронних торгів недійсними та витребування майна відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального права.
Посилається на те, що п.3 ч.5 ст19 Закону України «Про виконавче провадження» на боржника ОСОБА_3 покладено обов`язок повідомити виконавця про майно, яким він володіє спільно з іншими особами.
За змістом ч.3 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності.
Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає обов`язку державного виконавця у разі звернення стягнення на об`єкт рухомого майна здійснювати заходи щодо з`ясування належності майна боржнику чи іншим особам на праві спільної сумісної власності.
Боржник ОСОБА_3 та подружжя ОСОБА_1 протягом трьох років не оскаржили жодного рішення державного виконавця, постановленого у процесі примусового виконання та підготовки майна до примусового відчуження (накладення арешту, опис майна, оцінка).
Відповідно до ч.8 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Вважає, що боржник ОСОБА_3 та подружжя ОСОБА_1 діють недобросовісно з метою недопущення вибуття майна з власності.
Дії державного виконавця є підготовчими діями з метою проведення прилюдних торгів, які мають самостійних спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними.
Не встановлено порушення Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5.
Зазначає про неправильне застосування положень ч.1 ст.388 ЦК України, яка не підлягала застосуванню.
ОСОБА_2 набуто право власності на транспортний засіб у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тому відсутні підстави для витребування від нього майна на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Вказує, що провадження у справі підлягає закриттю, оскільки ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 13 лютого 2020 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Сетам», Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про визнання права власності, електронних торгів недійсними та стягнення коштів.
У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Задовольняючи позов  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Державного підприємства «Сетам» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,  ОСОБА_4  про визнання електронних торгів недійсними та витребування майна,суд першої інстанції керувався положеннями ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.387, ч.1, 2 ст.388 ЦК України, ч.1, 2 ст.60 СК України та дійшов висновку про наявність підстав для визнання електронних торгів з реалізації автомобіля марки «Mercedes-Benz» моделі «312 D» з номерним знаком НОМЕР_1 , оформлених протоколом проведення електронних торгів від 29 січня 2019 року №385269, недійсними, витребування від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіля марки «Mercedes-Benz» моделі «312 D» з номерним знаком НОМЕР_1 .
На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що частка боржника ОСОБА_3 у транспортному засобі не була виділена, не набула статусу майна, не могла бути реалізована з електронних торгів, реалізація транспортного засобу з часткою подружжя ОСОБА_1 не відповідає вимогам закону.
Водночас суд першої інстанції вважав, що частка ОСОБА_1 у майні вибула з володіння ОСОБА_1 не з її волі, є підстави для витребування у ОСОБА_2 транспортного засобу. 
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення наведеним нормам не відповідає.
На підставі ч.1 ст.367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. 
За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову 
При цьому згідно зі  п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.
Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.
За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.
Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання електронних торгів з реалізації автомобіля марки «Mercedes-Benz» моделі «312 D» з номерним знаком НОМЕР_1 , оформлених протоколом проведення електронних торгів від 29 січня 2019 року №385269, недійсними, витребування від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіля марки «Mercedes-Benz» моделі «312 D» з номерним знаком НОМЕР_1 .
Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначалося право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «312 D» з номерним знаком НОМЕР_1 , реалізація транспортного засобу на електронних торгах без виділення частки боржника ОСОБА_3 у майні, вибуття частки ОСОБА_1 у автомобілі марки «Mercedes-Benz» моделі «312 D» з номерним знаком НОМЕР_1 поза її волі.
Встановлено, що постановою заступника начальника відділу Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Громової Л.В. від 13 серпня 2018 року ВП №54885937 з виконання виконавчого листа №727/4714/17, виданого Шевченківським районним судом м.Чернівці 29 вересня 2017 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 339 822 доларів США 67 центів, що складає 8 730 044 грн. 39 коп., судового збору в сумі 8960 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 20 250 грн., накладено арешт на транспортний засіб марки «Merсedes-Benz» модель 312D реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Постановою заступника начальника відділу Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Громової Л.В. від 19 жовтня 2018 року ВП №54885937 було описано транспортний засіб марки «Merсedes-Benz» модель 312D реєстраційний номер НОМЕР_1 та накладено на нього арешт.
24 жовтня 2018 року заступником начальника відділу Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Громової Л.В. винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень №54885937, №57496878 у зведене виконавче провадження №57519215 (а.с.18). 
Сторони зведеного виконавчого провадження добровільно дійшли згоди щодо вартості транспортного засобу марки «Merсedes-Benz» модель 312D реєстраційний номер НОМЕР_1 та визначили її у розмірі 180 000 грн. (а.с.19).
Відповідно до заявки на реалізацію арештованого майна ЗВП №57519215 від 26 листопада 2018 року автомобіль марки «Merсedes-Benz» модель 312D було передано на примусову реалізацію Державному підприємству «СЕТАМ» (а.с.21).
Відповідно до протоколу проведення електронних торгів Державного підприємства «Сетам» №385269 від 21 січня 2019 року переможцем торгів визначено ОСОБА_2 . 
Стаття 650 ЦК України закріплює такий спосіб реалізації майна, як укладення договорів на біржах, аукціонах (торгах), конкурсах, та відсилає до інших нормативних актів, якими повинні встановлюватись особливості укладення цих договорів. 
За нормами ч. 4 ст. 656 ЦК України до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акту про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином.
Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а
також інтересам  держави і суспільства, його моральним засадам. 
На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9  правочин може бути визнаний недійсним  лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків  його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Разом із тим слід зазначити, що оскільки за змістом ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів.
Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року  встановлено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхні права та обов`язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження.
У відповідності до ч. 1 ст. 61 Закону України "Про виконавче провадження" реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.
Згідно з ч.2 ст.61 Закону України "Про виконавче провадження" порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.
Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року затверджено Порядок реалізації арештованого майна, яким визначено правила проведення прилюдних торгів.
         Аналіз положень "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 Цивільного кодексу України, такий спосіб реалізації майна як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів із реалізації арештованого майна.
Відповідно до наведених правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір.
Згідно з пунктом 1 Розділу І Порядку реалізації арештованого майна затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 електронні торги - продаж майна за принципом аукціону засобами системи електронних торгів через Веб-сайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну; організатор електронних торгів, торгів за фіксованою ціною - державне підприємство, яке належить до сфери управління Міністерства юстиції України та уповноважене відповідно до законодавства на здійснення заходів зі створення та супроводження програмного забезпечення системи реалізації арештованого майна, технологічного забезпечення, збереження та захисту даних, що містяться у цій системі, на організацію та проведення електронних торгів та торгів за фіксованою ціною, забезпечення збереження майна, виконання інших функцій, передбачених цим Порядком.
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.
Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їх суті.
Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від  25 листопада 2015 року у справі  № 6-1749цс15.
Що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна, тощо, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.
Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 668/14900/15-ц (провадження № 61-12468св19).
Таким чином, дії державного виконавця щодо визначення частки боржника у майні є підготовчими діями з метою проведення прилюдних торгів, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів та мають самостійний спосіб та строки оскарження, а відтак не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними, якщо їх не оскаржено та не визнано незаконними в зазначений спосіб.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 910/10136/17.
На підставі частини п`ятої статті 19 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний за рішенням майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами 
Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Положеннями  частини третьої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Отже, лише у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності.
Згідно із частиною першою статті 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.
Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , будучи обізнаними про вчинення державним виконавцем комплексу дій щодо арешту майна, призначення відповідального зберігача та примусової реалізації майна, ОСОБА_1 не здійснила жодних дій для повідомлення про порушення її права діями виконавця, визнання права власності на 1/2 частину автомобіля марки «Merсedes-Benz» модель 312D з номерним знаком НОМЕР_1 та звільнення майна з під арешту, а ОСОБА_3 на порушення не повідомив виконавця про спільну сумісну власність подружжя на майно.
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не скористались своїм правом на оскарження дій виконавця щодо не визначення частки боржника у майні.
ОСОБА_3  та ОСОБА_1  не оскражено дії  виконавця з виконання виконавчого листа №727/4714/17, виданого Шевченківським районним судом м.Чернівці 29 вересня 2017 року, про стягнення з ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_4  боргу в сумі 339 822 доларів США 67 центів, що складає 8 730 044 грн. 39 коп., судового збору в сумі 8960 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 20 250 грн у даній справі.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року в справі № 3-242гс16 викладено правовий висновок, згідно з яким при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
Тобто для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання електронних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5організатор здійснює внесення до Системи інформації про арештоване майно (формування лота) та його реалізацію за заявкою відділу державної виконавчої служби.
Заявка на реалізацію арештованого майна повинна містити такі дані: повне найменування відділу державної виконавчої служби; номер виконавчого провадження згідно з Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень; повне найменування боржника та стягувача, їх адреси, код за ЄДРПОУ - для юридичних осіб, реєстраційний номер облікової картки платника податків - для фізичних осіб - платників податків або номер і серія паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); вид майна (зазначається відповідно до категорій, які використовуються на Веб-сайті); найменування майна, включаючи назву моделі, модифікації та інші складові найменування, які зазначаються згідно з реєстраційною, технічною та іншою документацією або наявними позначками на самому майні; відомості про майно, яке передається на реалізацію, його склад, характеристики, опис, включно з інформацією про явні дефекти, відсутні елементи, обмежену функціональність (додатково зазначається інформація, визначена пунктами 6 - 9 розділу ІІІ цього Порядку); наявність згоди стягувача щодо реалізації майна на комісійних умовах (у відповідних випадках); місцезнаходження майна (для нерухомого майна - точна поштова адреса, для рухомого - адреса зберігача); відомості про зберігача майна (найменування, фактична та юридична адреси, телефон, електронна адреса); відомості про чинні обтяження майна (згідно з витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна або інформаційними довідками з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек); вартість майна, що передається на реалізацію, визначена відповідно до статті 58 Закону України «Про виконавче провадження»; реквізити рахунку відділу державної виконавчої служби для перерахування коштів; адреса офіційної електронної пошти відділу державної виконавчої служби; фото- та/або відеоматеріали; електронний цифровий або власноручний (у випадку, передбаченому пунктом 3 розділу І цього Порядку) підпис начальника відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
З огляду на наведене висновки суду першої інстанції про покладення відповідальності за правильність формування лота, визначення частки боржника у майні на організатора торгів суперечать Порядку реалізації арештованого майна.
На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За змістом ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
       Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
       У матеріалах справи відсутні докази порушення Порядку реалізації арештованого майна затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання електронних торгів з реалізації транспортного засобу марки «Merсedes-Benz» модель 312D реєстраційний номер  НОМЕР_1 , оформлених протоколом проведення електронних торгів Державного підприємства «Сетам» №385269 від 21 січня 2019 року, недійсними, витребування майна на порушення норм матеріального права.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 5 лютого 2020 року у справі №520/2367/17 (провадження №61-7671св19).
Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи викладене рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 17 червня 2020 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.
Не можна погодитися з доводами ОСОБА_2 про закриття провадження у справі.
Підстави для закриття провадження у справі визначені частиною першою статті 255 ЦПК України та є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягає.
На підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип остаточності рішень суду і юридичної визначеності (принцип res judicata). 
Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Brumarescu v. Romania» («Брумареску проти Румунії») від 28 жовтня 1999 року (п. 61).
У будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Тотожними є позови, у яких співпадають суб`єктний склад, предмет і підстава позову.
Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-79цс15.
З матеріалів справи вбачається, що суб`єктний склад сторін у обох справах відмінний, у справі, яка розглядається відповідачами визначено  ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Державне підприємство «Сетам», Перший відділ державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 .
Натомість ухвала Чернівецького апеляційного суду від 13 лютого 2020 року постановлена у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Сетам», Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про визнання права власності, електронних торгів недійсними та стягнення коштів.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно із частинами третьою, четвертою, п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з пунктами 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (справа "East/West Alliance Limited" проти України") від 23 січня 2014 року).
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
ОСОБА_2 на підтвердження витрат на правничу допомогу долучено договір про надання правової допомоги №35 від 21 вересня 2020 року, акт виконаних робіт №35/1 за договором №35 від 21 вересня 2020 року про надання правової допомоги від 29 вересня 2020 року, рахунок-фактуру №35/1 від 21 вересня 2020 року, копію квитанції Monobank №6943-88H2-MX8T-9H12 від 23 вересня 2020 року, виписку по рахунку від 24 вересня 2020 року.
Згідно акту виконаних робіт №35/1 за договором №35 від 21 вересня 2020 року про надання правової допомоги від 29 вересня 2020 року адвокатом надано послуги з складання апеляційної скарги на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 червня 2020 року у справі №725/891/20 на суму 4000 грн.
Ураховуючи складність справи та виконаних адвокатом Оженко О.Г. робіт, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для ОСОБА_2 , витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн. підлягають задоволенню.
Разом з тим ОСОБА_1 не заявляється клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
Згідно частини 1 статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88ЦПКта керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до квитанцій Monobank №K5EE-9XCK-1X8A-29PP від 01 жовтня 2020 року та №BC9C-PTX9-0KMM-C46M від 19 жовтня 2020 року за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено 3082 грн. 35 коп. судового збору.
З огляду на те, що позовні вимоги  ОСОБА_1 залишено без задоволення, підлягають стягненню з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3082 грн. 35 коп. 
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 червня 2020 року скасувати.
У позові  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державного підприємства «Сетам», Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 про визнання електронних торгів недійсними та витребування майна відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 3082 грн. 35 коп. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 22 листопада 2020 року.

Головуючий                                                Н.Ю. Половінкіна
                                                       
М.І. Кулянда
                                                               
О.О. Одинак