ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23534/19                                            Головуючий у 1-й інстанції:  Шрамко Ю.Т. 
                                                                                                  Суддя-доповідач:  Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                        Василенка Я.М.,
суддів                                                  Кузьменка В.В., Шурка О.І.,
за участю секретаря                              Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.06.2020 у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
                                                В С Т А Н О В И В:
ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: 
-  визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 19.04.2017 № 0002791306, № 0002781306, № 0002761306, № 0002771306, № 0002801306.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.06.2020 позов задоволено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Державної податкової служби у м. Києві звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.
В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 20.12.2016 у справі № 752/21365/16-к, наказу ГУ ДФС у м. Києві від 15.03.2017 № 1921, у період із 21.03.2017 по 27.03.2017 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2015 по 21.10.2016, за результатами якої складено акт перевірки від 03.04.2017 № 42/26-15-13-06-3277212215 (далі - акт перевірки).
Актом перевірки встановлено порушення позивачем, зокрема:
- пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України (далі - ПК України);
- п. 292.1 ст. 292 ПК України - заниження оподатковуваного доходу отриманого від здійснення підприємницької діяльності з використанням спрощеної системи ІІІ групи оподаткування у розмірі 6329216,45 грн.;
- п. 2 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" - донараховано своєчасно не нарахований єдиний внесок на загальну суму 15999,72 грн. за 2016 рік;
- п. 177.2 ст. 177 ПК України - заниження ФОП ОСОБА_1 валового доходу за 2016 р. в розмірі 34738966,00 грн., що призвело до заниження ПДФО на загальну суму 6253013,88 грн.;
- п.183.2 ст. 183, п. 187.1 ст. 187 ПК України - заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість в сумі 398208,00 грн.;
- п.п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.6 п. 16' 1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України - нараховано військовий збір у сумі 521084,49 грн.
На підставі акта перевірки 19.04.2017 відповідачем у відношенні позивача прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення:
- № 0002761306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 7 816 267, 35 грн., з яких за податковими зобов`язаннями - 6 253 013, 88 грн., а за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 1 563 253, 47 грн.;
- № 0002771306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 651 355, 61 грн., з яких за податковими зобов`язаннями - 521 084, 49 грн., а за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 130 271, 12 грн.;
- № 0002781306, яким позивачу збільшено суму грошового у розмірі 7 911 520, 56 грн., з яких за податковими зобов`язаннями - 6 329 216, 45 грн., а за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 1 582 304, 11 грн.;
- № 0002791306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання по єдиному податку за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у сумі 170, 00 грн.;
- № 0002801306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 497 760, 00 грн., з яких за податковими зобов`язаннями - 398 208, 00 грн., а за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 99 552, 00 грн.
Позивач вважаючи податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду першої інстанції з даним позовом.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що наказ ГУ ДФС у м. Києві від 15.03.2017 № 1921, на підставі якого проведено перевірку, скасовано, а тому таку перевірку проведено протиправно, у зв`язку з чим складений за результатами такої перевірки акт перевірки є недопустимим доказом та оскаржувані податкові повідомлення-рішення, прийняті на підставі такого акта  є протиправними та підлягають скасуванню.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України. Податкові повідомлення-рішення є обґрунтованими, оскільки у ході перевірки встановлено порушення вимог податкового законодавства, що свідчить про заниження позивачем податкових зобов`язань.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі - ПК України), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
В силу п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
За приписами підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
У відповідності до 78.4 статті 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.
Пунктом 86.1 статті 86 ПК України передбачено, що результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
Згідно пункту 86.10 статті 86 ПК України в акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов`язань платника.
Нормами пункту 86.8 статті 86 ПК України визначено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу Головного управлінням ДФС у м. Києві від 15.03.2017 № 1921 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 » відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 .
За результатами проведеної перевірки Головним управлінням ДФС у м. Києві складено акт від 03.04.2017 № 42/26-15-13-06-3277212215 (а.с. 19-37).
На підставі даного акта перевірки Головним управління ДФС у м. Києві винесено податкові повідомлення-рішення від 19.04.2017 № 0002791306, № 0002781306, № 0002761306, № 0002771306, № 0002801306 (а.с. 39-51).
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 20.09.2019 у справі № 0340/1931/18, від 11.07.2019 у справі № 804/8855/14, від 24.10.2018 у справі № 808/1746/15 зазначив наступне: «…здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами, тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення-рішення.
Така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення. Для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платникові податків шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення, у зв`язку з допущеними таким платником порушеннями необхідно дотриматися певних умов, а саме - спочатку провести податкову перевірку.
Таким чином, нормами ПК України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої
Отже, у випадку незаконності перевірки, прийнятий за її результатами акт індивідуальної дії підлягає визнанню протиправним та скасуванню».
Колегією суддів встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2018 у справі № 826/2472/18 (яке набрало законної сили 14.12.2018) визнано протиправними дії Головного управління ДФС у м. Києві з призначення та проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків-фізичної особи ОСОБА_1 на підставі наказу № 1921 від 15.03.2017; визнано протиправним та скасовано наказ про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 15.03.2017 № 1921, виданий Головним управлінням  ДФС у м. Києві.
Відповідно до частини 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 17.06.2020 у справі № 807/1672/15 та  від 24.04.2020 у справі № 0440/5997/18 вказав наступне: «… Акт податкової перевірки як основний носій доказової інформації щодо встановлених контролюючим органом податкових правопорушень складений внаслідок проведення незаконної перевірки, а тому прийняті на підставі такого акта податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню».
Схожий правовий висновок зроблений Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 28.01.2020 у справі № 804/4517/18, відповідно до якого, акт податкової перевірки у спірних правовідносинах, який є основним доказом встановлених контролюючим органом податкових правопорушень, складений відповідачем внаслідок проведення незаконно призначеної податкової перевірки, отже одержаний відповідачем з порушенням порядку, встановленого законом, а тому цілком обґрунтовано не прийнятий судами попередніх інстанцій на підставі статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України як недопустимий доказ. Податкове повідомлення-рішення, прийняте на підставі недопустимого доказу, не може бути визнане судом правомірним.
Колегія суддів наголошує на тому, що наказ Головного управлінням ДФС у м. Києві від 15.03.2017 № 1921 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 », наслідком якого стало проведення перевірки та прийняття відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 19.04.2017 № 0002791306, № 0002781306, № 0002761306, № 0002771306, № 0002801306, визнано протиправним та скасовано рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2018 у справі № 826/2472/18, яке набрало законної сили.
За таких обставин,  колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що даний факт є достатньою та безумовною підставою для висновку про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, винесених відповідачем за наслідками такої перевірки.
Аналогічна правова позиція викладена також в постановах Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі № 826/12651/14, від 27.01.2015 у справі № 21-425а14 та у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 826/500/15, від 17.03.2018 у справі №1570/7146/12, від 24.10.2018 у справі № 808/1746/15, від 04.02.2019 у справі № 807/242/14, від 11.07.2019 у справі № 804/8855/14, від 24.04.2020 у справі № 0440/5997/18, від 11.06.2020 у справі № 804/17146/14, від 09.12.2020 у справі № 640/14490/19.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 19.04.2017 № 0002791306, № 0002781306, № 0002761306, № 0002771306, № 0002801306.
Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 826/17123/18, колегія суддів зазначає наступне.
Дослідивши зазначене судове рішення Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у вищезазначеній справі предметом оскарження є наказ про проведення документальної позапланової виїзної перевірки та податкові повідомлення-рішення. У вказаній справі № 826/17123/18 Верховний Суд виключно щодо оскарження наказу про призначення податкової перевірки після допуску платником податків посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки зазначив, що це не є належним способом захисту права платника податків. 
Разом з тим, у даній справі № 640/23534/19 предметом оскарження є лише податкові повідомлення-рішення, при цьому, судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано наказ про проведення документальної виїзної перевірки позивача.
Тобто, обставини даної справи не є аналогічними обставинам справи № 826/17123/18. 
Більше того, колегія суддів зазначає, що правова позиція Верховного Суду, яка викладена у вищевказаній постанові від 21.02.2020, полягає в тому, що незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень.  При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Посилання апелянта на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2020 у справі № 640/19751/19 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідно до норм КАС України, зокрема ст. 7, рішення суду апеляційної інстанції та наведені в них правові висновки не є джерелами права та не є обов`язковими для врахування судами при вирішенні інших спорів.
При цьому, інші аргументи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.06.2020 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                      Василенко Я.М.
                           
Судді:                                                                                Кузьменко В.В. 

                                                                                          Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 24.12.2020.