КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 754/15701/18
провадження № 22-ц/824/6996/2020
 
22 жовтня  2020 року                                                                                           м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів : 
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів:  Рейнарт І.М.,  Семенюк Т.А.,
при секретарі  Гайворонському  В. М. 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну  справу за позовом ОСОБА_1 , що діє від імені та в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка також  діє  від імені та в інтересах малолітньої  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського  міського  нотаріального  округу Погребняк Гліб Володимирович, приватний нотаріус Київського міського  нотаріального  округу Сергеєв Олександр Олександрович, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання правочинів недійсними, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Журавель Тетяни Сергіївни на рішення  Деснянського районного суду м. Києва  від 14 лютого 2020 року  у складі судді Бабко  В. В.,
 
встановив:
 
05.11.2018 ОСОБА_1 від імені та в інтересах недієздатного ОСОБА_2   звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись  на ті підстави, що 30 липня  2010  року  приватним нотаріусом  Київського міського нотаріального  округу  Погребняком   Г. В. було  посвідчено довіреність, реєстровий №5501, відповідно до  якої  ОСОБА_2   уповноважив ОСОБА_3 бути його представником з питань підготовки усіх необхідних документів для подальшого продажу належних йому 27/100 частин  житлового  будинку   та земельної ділянки,  розташованих за адресою:  АДРЕСА_1 .
26  березня  2011  року приватним нотаріусом  Київського  міського нотаріального  округу  Погребняком  Г. В. було  посвідчено  довіреність, реєстровий №2133, відповідно  до якої ОСОБА_2   уповноважив ОСОБА_3 бути його  представником з  питань  підготовки усіх необхідних документів для подальшого відчуження квартири, розташованої  у АДРЕСА_2 . 
28 квітня  2011  року  між ОСОБА_2 та ОСОБА_3   укладено  договір  дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського  нотаріального  округу  Погребняком  Г. В., за  яким ОСОБА_2    подарував ОСОБА_3 квартиру   АДРЕСА_2 . 
25 серпня  2011  року  приватним нотаріусом  Київського  міського нотаріального  округу  Погребняком  Г. В. було  посвідчено  довіреність, реєстровий №5717, відповідно  до якої ОСОБА_2  уповноважив ОСОБА_3   продати  належні йому 27/100  частин  житлового  будинку   та відповідну частину земельної ділянки,  розташованих за адресою:  АДРЕСА_1 .
16  жовтня 2013 року  між  ОСОБА_2 (продавець), від імені  якого  діяла представник ОСОБА_3 за  довіреністю  від 25.08.2011, та ОСОБА_5 (покупець)  були укладені договори купівлі-продажу 27/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 ,  та купівлі-продажу  27/100  частин  земельної ділянки, розташованої за цією адресою, які були посвідчені приватним нотаріусом  Київського  міського  нотаріального  округу  Сергеєвим О. О.       
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 серпня 2017 року   ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  визнано  недієздатним  з 30  липня  2010  року,  встановлено  над  ним опіку  та призначено опікуном  вказаної  особи.
 З огляду  на  те, що  на  момент підписання  довіреностей та договорів  дарування  квартири,  купівлі-продажу  частини  земельної ділянки та будинку  ОСОБА_2 був недієздатною особою, про що ОСОБА_3 була  обізнана, позивач  просила  суд  визнати вказані правочини недійсними та стягнути на її користь, як опікуна  недієздатного  ОСОБА_2 ,  150 000  грн на відшкодування  моральної шкоди. 
19.03.2019 ОСОБА_1 позовні вимоги змінила та просила суд визнати  недійсними: договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 28 квітня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського  міського  нотаріального  округу Погребняком Г. В., зареєстрований в реєстрі за № 3060;  договір дарування квартири АДРЕСА_2   від 17 грудня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського  міського  нотаріального округу  Погребняком Г.В., зареєстрований в реєстрі за №3714; договір купівлі-продажу  27/100 частин житлового  будинку, що знаходиться  за адресою: АДРЕСА_1 , від 16 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського  міського  нотаріального  округу Сергеєвим О.О., зареєстрований в реєстрі за №1196; договір купівлі-продажу 27/100 частин земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від  16 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського  міського  нотаріального  округу Сергеєвим О.О., зареєстрований в реєстрі за №1195; договір купівлі-продажу 27/100 частин житлового  будинку, що знаходиться  за адресою: АДРЕСА_1 , від 03 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 3275.  
Також просила суд стягнути  на її користь, як опікуна недієздатного  ОСОБА_2 , заподіяну  моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва  від 14 лютого  2020  року, з урахуванням  ухвали Деснянського  районного  суду  м. Києва  від  05 березня  2020  року  про виправлення  описки,  позов  задоволено  частково. 
Визнано недійсними: договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 28 квітня  2011  року,  посвідчений приватним нотаріусом Київського міського  нотаріального  округу Погребняком Г. В., зареєстрований в реєстрі за № 3060; договір купівлі-продажу  27/100 частин житлового  будинку , що знаходиться  за адресою: АДРЕСА_1 , від  16 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського  нотаріального  округу Сергеєвим О.О., зареєстрований в реєстрі за №1196; договір купівлі-продажу 27/100 частин земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від  16 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О., зареєстрований в реєстрі за №1195; договір дарування квартири АДРЕСА_2 від  17 грудня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу  Погребняком Г.В., зареєстрований в реєстрі за №3714;  договір купівлі-продажу 27/100 частин житловою будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,  від 03 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського  нотаріального округу Погребняком Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 3275; договір  купівлі-продажу  від 03 листопада  2016  року, 27/100  частини земельної ділянки від  0,0600  га, яка розташована  за адресою:  АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом  Київського  міського  нотаріального  округу Погребняком  Г. В.
В частині  стягнення  моральної шкоди  відмовлено. 
Вирішено питання  розподілу  судових  витрат.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Журавель Т. С. просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 лютого  2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити  у задоволенні  позовних вимог  у повному  обсязі. 
Також подала заяву про застосування позовної давності  до позовних вимог про визнання  недійсними  договору  дарування  від  28.04.2011  року квартири АДРЕСА_2 , договорів  купівлі-продажу  від  16.10.2013 27/100 частин  земельної ділянки та 27/100  частин  житлового  будинку, що  знаходяться  за адресою:  АДРЕСА_1 , оскільки  позивачем  пропущено  строки на звернення  до суду. 
Вважає оскаржуване  судове  рішення   незаконним  та необґрунтованим,  оскільки судом  першої  інстанції  було неповно  встановлено  обставини,  які мають  значення  для справи,  невірно  обрано  спосіб захисту та порушено  норми процесуального права.
Зазначила,  що Велика Палата Верховного  Суду  неодноразово  звертала  увагу  на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є  ефективним (пункт 57 постанови від  5 червня  2018  року  у справі  №338/180/17).   
Відповідно до  висновку Верховного  Суду  України,  викладеному  у постанові  від 17 грудня  2014 року  у справі  №6-140 цс14, захист  порушених прав особи, що  вважає  себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом  пред`явлення  віндикаційного  позову  до  останнього набувача цього майна  з підстав,  передбачених  статтями  387  та 388  ЦК  України.  
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого  витребування  оспорювання  наступних рішень  органів  державної влади чи місцевого  самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного  майна  і документів,  що  посвідчують  відповідне   право,  не  є ефективним способом  захисту прав власника. 
Вважає, що  суд  мав відмовити  у задоволенні  вимог  про  визнання  недійсними  правочинів. 
Також зазначила, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального  права, оскільки в судовому засіданні 01 листопада 2019 року суд протокольним  рішенням  закінчив підготовчий розгляд та в цей же день почав розгляд справи по суті, що суперечить  ст. 200  ЦПК  України.
Правом надання  відзиву на апеляційну  скаргу  учасники справи не  скористались.
В судовому  засіданні представники ОСОБА_3 , яка  також діє від  імені  та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - адвокати Журавель  Т. С.,  Мітітел  Р. В.  апеляційну  скаргу  підтримали та просили її задовольнити.
Додатково пояснили, що  рішення  Деснянського  районного  суду  м. Києва  від  21 серпня  2017  року, яким ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  визнано  недієздатним з 30  липня  2010  року та  встановлено  над  ним опіку,  не  може мати преюдиційного  значення  для даної справи, оскільки  у справі  беруть участь  нові особи.
Також зазначили, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що висновком  експерта не встановлено  у ОСОБА_2  хронічного, стійкого  психічного  розладу, а тому останній не є  достатнім доказом для  визнання  особи недієздатною.
Крім цього,  судом першої інстанції  не  надано  жодної оцінки  доводам і доказам,  наданим відповідачами:  фотокопіям  листів та  повісток  з  військкомату;  нотаріальній  заяві, для підписання та посвідчення  якої нотаріус має пересвідчитись у дієздатності особи; фотокопії  довідки з  місця роботи ОСОБА_2 ; поясненням  приватного  нотаріуса Погребняка Г. В. щодо  обставин  підписання  договорів,  психічного стану  і дієздатності ОСОБА_2 .   
Позивач  ОСОБА_1 ,  яка діє  від  імені  та в інтересах  ОСОБА_2 ,   та її представник - адвокат  Кальна  О. П.  просили  відмовити  у задоволенні апеляційної скарги,  а  рішення  суду  першої  інстанції залишити  без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце  розгляду справи  повідомлені  судом  належним чином. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, дослідивши матеріали справи №754/14483/15-ц, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає  частковому задоволенню з таких підстав.
Як вбачається  з матеріалів справи, ОСОБА_2 , 1991  року народження, мав статус "дитина-сирота", навчався в спеціалізованому  дитячому будинку-інтернаті №12 м. Києва  для  дітей з проблемами розумового  розвитку, перебував на обліку  в Київській міській психоневрологічній лікарні  №2.  Його  бабуся ОСОБА_7   померла  у липні  2010  року (а.с.19 , справа №754/14483/15-ц).
З  світлокопії  паспорта ОСОБА_3   встановлено, що   остання 16.07.2010  була  знята з реєстраційного  обліку за адресою місця проживання :  с. Білоусівка Драбівського району  Черкаської  області та 27.07.2010 зареєстрована  за адресою:  АДРЕСА_1 (а.с. 172 т.1).
28 січня  2011  року  ОСОБА_2 зареєстрував  шлюб  з  ОСОБА_3 ( а.с. 170 т. 1). 
20 червня 2011  року Відділом  реєстрації  актів цивільного стану  Деснянського  районного  управління юстиції  у м. Києві, за спільною  заявою подружжя від 24.05.2011,  шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 15, справа  №754/14483/15-ц).
Судом  встановлено, що  28  квітня  2011  року  укладено  договір  дарування  квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського  міського  нотаріального  округу Погребняком Г. В., зареєстрований в реєстрі за № 3060, за умовами якого   ОСОБА_2  (дарувальник) подарував, а   ОСОБА_3 прийняла  в дар  квартиру  під АДРЕСА_2 .  Вказана  квартира належала дарувальнику на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим Прядко Т. А. ,  державним нотаріусом  П`ятнадцятої  київської  державної нотаріальної контори,  17  лютого 2011  року за реєстровим №5-254,  зареєстрованого  в Київському  міському бюро технічної інвентаризації  та реєстрації  права власності на об`єкти нерухомого майна  10  березня  2011  року (а.с. 151 т.1).
02  жовтня 2015 року  Орган  опіки та піклування  Деснянської районної  в м. Києва  державної адміністрації  звернувся до  Деснянського районного  суду  м. Києва  із заявою про  визнання  ОСОБА_2    недієздатним.
17 грудня 2015 року укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом  Київського  міського  нотаріального  округу  Погребняком  Г. В., за умовами якого ОСОБА_3 подарувала своїй доньці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , квартиру під АДРЕСА_2 (а.с. 226, 234-235 т.1). 
Судом  також встановлено,  що  16  жовтня  2013 року  укладено  договір  купівлі-продажу 27/100  частини житлового  будинку, за умовами якого ОСОБА_2 (продавець),  від імені  якого діє представник ОСОБА_3 на підставі довіреності,  посвідченої 25 серпня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського  нотаріального округу  Погребняком  А. В., передає у власність, а ОСОБА_5 (покупець)  приймає у власність  27/100 частин житлового  будинку, що знаходиться  за адресою: АДРЕСА_1 ,  який  належав продавцю  на  підставі рішення  Ватутінського районного  суду  м. Києва  від 16 травня  2001  року (а.с. 13 т.1). 
16 жовтня  2013 року укладено  договір  купівлі-продажу 27/100  частини земельної ділянки, за умовами якого   ОСОБА_2 (продавець),  від імені  якого діє представник ОСОБА_3 на підставі довіреності,  посвідченої  25 серпня  2011  року  приватним нотаріусом  Київського міського  нотаріального  округу  Погребняком   А. В., передає  у власність,  а ОСОБА_5 (покупець)  приймає частину  земельної ділянки  27/100  від площі  0,0600  га, кадастровий номер якої 8000000000:62:022:0083, що розташована за  адресою: АДРЕСА_1  (а.с. 14 т.1). 
03 листопада  2016 року, за договором купівлі-продажу частини земельної ділянки,  посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу  Погребняком   А. В.,  ОСОБА_5 (продавець)   передав,  а ОСОБА_6 (покупець)  прийняла  у власність  27/100  частин земельної ділянки від площі  0,0600  га, кадастровий номер якої 8000000000:62:022:0083, що розташована за адресою: АДРЕСА_1   (а.с.  202 -205 т.1).
 03 листопада 2016  року, за договором купівлі-продажу частини житлового будинку,  посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу  Погребняком   А. В.,  ОСОБА_5 (продавець)   передав,  а ОСОБА_6 (покупець)  прийняла  у власність  27/100  частин  житлового  будинку, що розташований за адресою:  АДРЕСА_1 (а.с.  206 т.1).
Рішенням  Деснянського   районного  суду  м. Києва  від 21 серпня  2017 року  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  який проживає  за адресою:  АДРЕСА_4 , визнано недієздатним з 30 липня 2010 року.  Встановлено  опіку над недієздатним ОСОБА_2 . Призначено  ОСОБА_1   опікуном  над недієздатним  ОСОБА_2 (а.с.154 - 158,  справа №754/14483/15-ц).
Ухвалюючи рішення  про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того,  що в момент вчинення  правочинів  ОСОБА_2 за своїм  психічним станом  не був здатним  усвідомлювати значення  своїх дій та керувати ним. Правочини,  які укладалися між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та   ОСОБА_6 ,  порушують  право ОСОБА_2 , яке може  бути відновлено також шляхом визнання  їх недійсними.      
Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду  першої  інстанції. 
Так,  відповідно  до  ст. 317  ЦК  України  власникові  належать  право  володіння, користування  та розпорядження  своїм майном. 
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ч. 2  ст. 203  ЦК  України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 
Згідно ст. 40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з  моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку  судово-психіатричної  експертизи  та  інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму  рішенні  день,  з якого вона визнається недієздатною.
Таким чином,  встановивши,  що  на  момент укладення  28 квітня 2011  року   договору  дарування квартири під АДРЕСА_2 , а також на  момент укладення  16  жовтня  2013 року  договорів  купівлі-продажу 27/100 частин житлового будинку та 27/100 частин земельної ділянки,  розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 визнано  недієздатним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про  наявність  правових  підстав для визнання  їх недійсними, оскільки  відчуження  майна  проведено  особою, яка не  мала  необхідного  обсягу  дієздатності. 
Колегія суддів  не  вбачає  підстав для  задоволення  заяви  представника ОСОБА_3 - адвоката Журавель Т. С. про застосування позовної давності до заявлених  позовних вимог. 
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).
Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо позовні вимоги визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу, тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право.
Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України у визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
З огляду  на встановлення  недієздатності ОСОБА_2 , в тому  числі  на момент  вчинення спірних правочинів,  початок  перебігу  позовної давності для звернення до суду з таким позовом не може автоматично збігатися з датою їх  укладення. 
Крім цього,   відповідачем  ОСОБА_3 до винесення  рішення  судом  першої інстанції  заяви про застосування позовної  давності  зроблено  не  було. 
Колегія суддів  також  відхиляє доводи представників  відповідача  ОСОБА_3   в тій частині, що обставини,  встановлені  у справі  про  визнання  ОСОБА_2 недієздатним (справа №754/14483/15-ц), що набрало законної сили, не мають  преюдиційного  значення  для  розгляду  даної справи. 
Так, відповідно  до  ч.5 ст. 82 ЦПК  України обставини, встановлені стосовно  певної  особи  рішенням  суду  у господарській, цивільній  або адміністративній  справі,  що набрало законної сили,  не доказуються  при розгляді іншої справи,  проте можуть бути у загальному порядку  спростовані  особою, яка не  брала  участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 
Відповідач  ОСОБА_3   не довела суду, що на момент вчинення  оспорюваних правочинів  ОСОБА_2   був дієздатною особою  та розумів значення  своїх  дій, а його волевиявлення  було спрямовано  на  відчуження  всього  майна,  що  належало  йому на праві власності. 
Відповідно до змісту висновку  ДІМ Деснянського РУ ГУ  МВС України в м. Києві  від 26.09.2013, зробленого  по заяві ОСОБА_2 ,  останній   повідомив про самовільне  заволодіння  ОСОБА_3   його  документами на  будинок  АДРЕСА_1 . При яких саме обставинах  заволоділа  - пояснити не  міг.  При опитуванні  ОСОБА_3  остання  пояснила,  що   з 2006 року   ОСОБА_2 проживав разом  з нею по АДРЕСА_2 . В 2012  році, забравши всі свої речі, останній пішов в невідомому напрямку та з`являвся лише за грошима. Повідомила, що вона готова передати  правовстановлюючі документи на будинок  за умови,  якщо  ОСОБА_2   відшкодує витрати, пов`язані  з утриманням  будинку (а.с.212 т.1).  
Відповідно  до висновку  судово-психіатричного  експерта Київського міського  центру судово-психіатричної експертизи № 150 від  14.03.2017, ОСОБА_2 страждає  на органічне ураження головного мозку, неуточненого ґенезу з вираженими когнітивними порушеннями  та вираженими емоційно-вольовими порушеннями  за нестійким  типом.  ОСОБА_2 за  своїм психічним станом нездатний усвідомлювати значення  своїх дій та керувати ними. ОСОБА_2 за своїм психічним станом не був здатним усвідомлювати  значення  своїх дій  та керувати ними з часу  вчинення  ним правочинів (з 30.07.2010  року). ОСОБА_2 за  своїм психічним станом  потребує встановлення над ним опіки (а.с.115-117,  справа №754/14483/15-ц).
Вказаним висновком експерта, який є належним доказом по справі, встановлена  абсолютна неспроможність особи в момент вчинення оспрюваних  правочинів  розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Фотокопії листів та  повісток  з  військкомату (а.с.91-92, 97  т.1), заява ОСОБА_2 з проханням  передати  ОСОБА_3   про те, що  він  відміняє довіреність, посвідчену  приватним нотаріусом  Погребняком   Г. В.  25.08.2011 (а.с.93 т.1),  фотокопія довідки з місця роботи  ОСОБА_2 в Київському  національному  торговому економічному університеті (а.с.95 т.1); пояснення  приватного  нотаріуса Погребняка Г. В. щодо  обставин  підписання  договорів,  психічного стану  і дієздатності ОСОБА_2 , вказаного висновку, що  ґрунтуються на   спеціальних  пізнаннях, медичній документації, характеристиках  з місця роботи тощо,  не спростовують.
Так, відповідно до характеристики,  яка була надана 24.11.2016  №4041/27  першим проректором  з науково-педагогічної роботи,  ОСОБА_2 працював  у  відділі  технічних  засобів  навчання  інформаційно-обчислювального  центру  головного  центру  інформаційних технологій Київського національного торговельно-економічного  університету з 2010  по  2012  рік на  посаді техніка.  Виконував нескладні  роботи з монтажу слаботочних мереж і переміщення  обладнання  та інструменту під керівництвом  інженера  або  керівника відділу.  До самостійної роботи не  допускався у зв`язку з тим,  що погано знав особливості роботи з технічними пристроями та часто забував їх параметри. Персональних задач перед ним не ставили, бо він не міг їх зрозуміти. Виконував роботу сумлінно,  але під  наглядом (а.с.98, справа №754/14483/15-ц).
Відповідно  до  характеристики,  яка була надана 24.11.2016  директором ТОВ  "СТС Голд",  ОСОБА_2 , який працював з  липня  2014 року на  посаді  оператора-касира  заправного  пункту,  за час роботи  проявив себе  як халатний,  безвідповідальний, недисциплінований працівник. Неодноразово порушував правила внутрішнього  розпорядку,  ігнорував доручення  керівництва.   Результатом  роботи на  займаній посаді  стало порушення  відносно  нього  кримінального провадження  за розтрату ввіреного  майна, розгляд  якого триває (а.с.109 , справа №754/14483/15-ц).
З огляду на викладене, доводи представників відповідача ОСОБА_3 про  недоведеність заявлених  позовних  вимог  є необґрунтованими. 
Відповідно  до  ч. 2 ст. 376  ЦПК  України  порушення  норм процесуального  права може бути  підставою  для  скасування  або зміни  рішення, якщо  це порушення  призвело  до неправильного  вирішення  справи. 
Та обставина,  що  суд першої інстанції в судовому  засіданні  01 листопада 2019 року протокольним  рішенням  закінчив підготовчий розгляд та в цей же день  почав розгляд справи  по суті,  не призвело до неправильного вирішення справи в цілому, а тому не може слугувати підставою для скасування  судового  рішення  в частині  визнання  недійсними:  договору дарування квартири АДРЕСА_2 від 28 квітня  2011  року; договору  купівлі-продажу  27/100 частин житлового  будинку, що знаходиться  за адресою: АДРЕСА_1 , від  16 жовтня 2013 року; договору купівлі-продажу 27/100 частин земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 16 жовтня 2013 року, яке є  законним та обґрунтованим. 
В частині  задоволення  позовних вимог  про  визнання  недійсними договору  дарування  квартири від 17 грудня  2015 року, укладеного  між   ОСОБА_9   та ОСОБА_4 ,   договору  купівлі-продажу  частини  земельної ділянки  від 03 листопада  2016  року та договору  купівлі-продажу  частини житлового  будинку, укладених  між      ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,  висновки суду  першої  інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону.
За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є двостороння реституція, відповідно до якої кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
В абзацах 1, 2, 3 пункту 10 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судом, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша стаття 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма ч. 1  ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Право власника згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). 
Стосовно ефективності способу захисту порушеного права власника було висловлено правову позицію Великою Палатою Верховного Суду  у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17. 
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Враховуючи вказані  висновки та зміст позовних вимог  в даній справі,  колегія суддів  погоджується  з доводами апеляційної скарги в тій частині,  що  позивачем   було  обрано неефективний спосіб захисту порушеного майнового права  відносно спірного  нерухомого майна. 
Суд першої  інстанції вказаного не врахував, що призвело до неправильного  вирішення  спору  у вказаній  частині.
За таких  підстав  рішення  суду  першої інстанції в частині  визнання  недійсними:  договору дарування квартири АДРЕСА_2 від 17 грудня 2015 року; договору  купівлі-продажу 27/100 частин житловою будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,  від 03 листопада 2016 року;  договору  купівлі-продажу 27/100  частин земельної ділянки від  0,0600  га, яка розташована  за адресою:  АДРЕСА_1 , від 03 листопада  2016  року, підлягає  скасуванню  з ухваленням  у вказаній частині  нового  судового  рішення про відмову в задоволенні  вказаних позовних вимог. 
При цьому  особа не  позбавлена  можливості  захистити своє  порушене  право  у спосіб,  визначений законом. 
Апеляційна  скарга не  містить доводів  в частині  незгоди з  судовим рішенням  про відмову у задоволенні  позову про відшкодування моральної шкоди, а тому  у вказаній  частині  воно не переглядається. 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини першої вказаної статті).
З огляду  на  те, що  апеляційну  скаргу  відповідача задоволено частково та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, рішення  суду першої інстанції в частині  розподілу  судових витрат підлягає зміні. 
З відповідача   ОСОБА_3 в дохід держави підлягає  стягненню судовий збір  в сумі 704 грн  80 коп. 
З  відповідача ОСОБА_5 в дохід  держави підлягає  стягненню судовий збір  в сумі  1 409,60 грн ( 704,60 х2 вимоги немайнового  характеру).
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України  суд 
 
                                                    постановив: 
 
Апеляційну  скаргу   представника ОСОБА_3 - адвоката Журавель Тетяни Сергіївни задовольнити частково.
Рішення  Деснянського районного суду м. Києва  від 14 лютого 2020 року  в частині  визнання  недійсними:  договору дарування квартири АДРЕСА_2 від  17 грудня 2015 року, посвідченого  приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу  Погребняком Г.В., зареєстрованого в реєстрі за №3714; договору купівлі-продажу 27/100 частин житловою будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 03 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г. В., зареєстрованого в реєстрі за № 3275;  договору  купівлі-продажу 27/100  частин земельної ділянки від  0,0600  га, яка розташована  за адресою:  АДРЕСА_1 , від 03 листопада 2016  року, посвідченого приватним нотаріусом  Київського  міського  нотаріального  округу Погребняком  Г. В.  скасувати.
 Ухвалити  у цій  частині  нове судове рішення, яким  у задоволенні  вказаних позовних вимог  відмовити.
Змінити  рішення  суду першої інстанції в частині  розподілу  судових витрат. 
Стягнути  з  ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір  в сумі 704 грн  80 коп. 
Стягнути з  ОСОБА_5 в дохід  держави судовий збір  в сумі             1 409,60 грн.
В  решті  рішення  суду  першої  інстанції залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена  до Верховного  Суду  протягом  тридцяти днів  з дня  складення  повного  судового  рішення.
Повне  судове  рішення  складено 23 жовтня 2020  року.
   
Суддя-доповідач:                                                   Г. М.  Кирилюк 
            
Судді:                                                                      І. М.  Рейнарт 
 
                                                                                 Т. А. Семенюк