ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 р.	Справа № 520/4618/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., м. Харків, повний текст складено 08.07.20 року по справі № 520/4618/2020
          за позовом             ОСОБА_1  
          до            Військової частини   НОМЕР_1                    
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини   НОМЕР_1 , в якій просив суд першої інстанції: 
          - визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 04.05.2016 року по 15.03.2019 року включно;
          - стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 04.05.2016 року по 15.03.2019 року включно в сумі 121727,20 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено  частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення за період з 04 .05.2016 по 15.03.2019 включно.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 04 .05.2016 по 15.03.2019 включно.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. 
Позивач, ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року по справі №520/4618/2020. Прийняти нову постанову по справі №520/4618/2020, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі: визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 04.05.2016 року по 15.03.2019 року включно; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 04.05.2016 року по 15.03.2019 року включно в сумі 121727, 20 гривень із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 04.05.2016 року по 28.02.2018 року - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 року по 15.03.2019 року - березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню. Так, зазначає, що розрахунок індексації грошового забезпечення (додаток №5 до позовної заяви) належної позивачу було проведено з урахуванням базових місяців - січень 2008 року та березень 2018 року. Вказує, що відповідач при нарахування індексації грошового забезпечення застосовує базовий місяць березень 2016 року. Зазначає, що в  той же  час пунктом 14 Постанови №1078 визначено, що єдиним органом, який має право надавати роз`яснення щодо порядку нарахування індексації грошових доходів населення є Мінсоцполітики.  Так, Мінсоцполітики у своєму листі від 29.12.2017 року №122/0/66-17 зазначає, що посадові оклади військовослужбовців востаннє підвищувались у січні 2008 року. (Додаток №3 до позовної заяви). Цим же листом від 29.12.2017 року №122/0/66-17 Мінсоцполітики визначає, що сума індексації у грудні 2017 року становить 4258,75 гри (1762 (прожитковий мінімум) х 241,7 (коефіцієнт індексації) /100) (в наданих позивачем розрахунках дана сума підтверджується) (Додаток №5 до позовної заяви). Аналогічна правова позиція наведена у листі Мінсоцполітики від 15.04.2020 року №49/0/214-20. Зазначає, що відповідно до листа Мінсоцполітики від 23.06.2020 року №76/0/214-20 “Починаючи з грудня 2015 року до чергового підвищення посадових окладів згідно із рішенням Уряду обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації мало здійснюватись з місяця наступного за місяцем підвищення посадового окладу за посадою, яку займає військовослужбовець, а саме з лютого 2008 року”. Також, посилається на правовий висновок Верховного Суду України в ухвалі від 30 червня 2020 року по справі №380/2597/20, де суд зазначив, що “Базовий місяць - це місяць підвищення тарифних ставок (окладів), незалежно від розміру підвищення, а коефіцієнт індексації обчислюють на основі щомісячних індексів інфляції, які публікуються Держстатом. Розрахунок ведеться наростаючим підсумком до перевищення порогу індексації. Визначення базового місяця залежить тільки від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу) та нарахування індексації здійснюється до наступного підвищення розміру посадового окладу військовослужбовця”. Крім того, посилається на те, що  базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення в   період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року є січень 2008 року і такийправовий висновок, викладений в постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.08.2019 року по справі №400/339/19, постанові від 26.09.2019 року по справі №420/1783/19, постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020 року по справі №120/310/20-а, постанові від 14.04.2020 року по справі №240/11489/19. Зазначає, що  постановою Верховного Суду по справі №400/3017/19 позивачу було встановлено належність індексації з урахуванням базового місяць - місяць підвищення посадових окладів.  Вважає, що віднесення питання розрахунку належної позивачу суми індексації грошового забезпечення до дискреції відповідача в даному випадку є неефективним захистом прав позивача. Зазначає, що  дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною, прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова “може”. Зазначає, що відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. У справі, що розглядається конкретними фактичними обставинами є підвищення посадових окладів військовослужбовцям в січні 2008 року та березні 2018 року відповідно до рішення Уряду. Посилається, що в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria № 30985/96). Зазначає, що враховуючи правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року (справа №815/1048/16) спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
19.10.2020 року відповідач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якій посилаючись на безпідставність доводів та аргументів позивача, як таких, що суперечать вимогам чинного законодавства, а скаргу відповідно такою, що не підлягає задоволенню, просив  відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги на рішення Харківського окружного адміністративного суду від                   08.07.2020 року по справі №520/4618/2020 до військової частини НОМЕР_1 в повному обсязі. 
Учасники справи про дату час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст.229 КАС України.
          Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач, ОСОБА_1 , проходив військову службу в Військовій частини НОМЕР_1 .
25.12.2019 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив провести йому індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби.
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 22.01.2020 № 225/11/49 позивача повідомлено, що індексація     не є обов`язковою складовою грошового забезпечення, вона не входить до його складу і здійснюється у випадках передбачених законом та згідно з Порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Позивачу за період з 04.05.2016 по 15.03.2019 включно не здійснювалася виплата індексації грошового забезпечення, у зв`язку з чим він звернувся до суду за захистом своїх прав.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога позивача про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 04.05.2016 по 15.03.2019 включно є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновку щодо неможливості  втручання в дискреційні повноваження відповідача, а отже, не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати індексацію позивачу саме в сумі 121727,20 грн., яку визначив сам позивач, сума індексації за вказаний період підлягає визначенню не судом, а військовою частиною за наслідками виконання рішення суду, а тому  позовна вимога про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 04.05.2016 по 15.03.2019 включно в сумі 121727,20 грн. підлягає частковому задоволенню, шляхом зобов`язання стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 04 .05.2016 по 15.03.2019 включно.
Колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Так, з огляду на приписи ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Колегія суддів зауважує, що скаржник в апеляційній          скарзі просить визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 04.05.2016 року по 15.03.2019 року включно. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 04.05.2016 року по 15.03.2019 року включно в сумі 121727, 20 гривень із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 04.05.2016 року по 28.02.2018 року - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 року по 15.03.2019 року - березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078. 
          Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що з матеріалів даної справи вбачається, що суд першої інстанції не прийняв та відмовив у задоволенні заяви позивача про збільшення позовних вимог від 10.06.2020, а саме  вимог щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 04.05.2016 року по 15.03.2019 року включно; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 04.05.2016 року по 15.03.2019 року включно в сумі 121727, 20 гривень із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 04.05.2016 року по 28.02.2018 року - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 року по 15.03.2019 року - березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078. 
          Відповідно до ч.5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
          Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга позивача не містить доводів та обґрунтувань стосовно неправомірності рішення суду першої інстанції в частині неприйняття заяви позивача про збільшення позовних вимог від 10.06.2020. 
          Тобто, з урахуванням того, що вимоги позивача судом першої інстанції було частково              задоволено, а саме в частині визнання  протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення за період з 04 .05.2016 по 15.03.2019 включно та стягнення  з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 04.05.2016 по 15.03.2019 включно, то предметом апеляційного перегляду є питання правомірності відмови судом першої інстанції у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексації  грошового забезпечення в сумі  121727, 20 грн.
          Так, колегія суддів зауважує, що поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від  18.06.2020  р. по справі №826/9404/16. 
          Здійснюючи судочинство, Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.
          Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
          Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
          Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 29.01.2020 р. по справі №640/19344/18. 
          Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
          Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду                                  адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.
          Таким чином, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.
          Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах  Верховного Суду від 13.02.2018 по справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 по справі                               №569/15527/16-а.
          Колегія суддів зауважує, що в даному випадку визначення  суми  індексації  грошового забезпечення за період з 04.05.2016 по 15.03.2019, яка належить до виплати позивачу є дискреційним повноваженням відповідача і має визначатися саме останнім, не судом.
          З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що не є належним доказом визначена самостійно позивачем  сума  індексації грошового забезпечення у розмірі 121727,20 грн., відповідно до поданого ним до матеріалів справи відповідного розрахунку. Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв такий розрахунок  позивача в якості належного доказу по справі. 
          Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимог позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексації грошового забезпечення  в сумі  121 727, 20 грн.
          Щодо доводів скаржника, які стосуються зокрема розрахунку індексації, зокрема, про те, що  єдиним органом, який має право надавати роз`яснення щодо порядку нарахування індексації грошових доходів населення є Мінсоціполітики, з посиланням  на листи останнього від 29.12.2017 №122/0/66-17, від 15.04.2020 р. №49/0/214-20, від 23.06.2020 р. №76/0/214-20,   то колегія суддів їх не приймає та зауважує, що  вони стосуються змісту та порядку розрахунку індексації грошового забезпечення та жодним чином                     не впливають на вирішення даної справи по суті. 
          Стосовно посилання скаржника на правові позиції Верховного Суду, які були викладені по справам №380/2597/20, №400/3017/19, то колегія суддів зауважує, що вони не підлягають врахуванню при розгляді даної справи, з огляду на наступне. 
          Так, в межах справи №400/3017/19 вирішувалося питання розрахунку індексації, визначення базового місяця при такому розрахунку, тощо, а не питання правомірності самостійного визначення позивачем конкретної суми індексації грошового забезпечення чи таких повноважень суду при прийнятті рішення по справі. При цьому у вказаній справі не визначалася конкретна сума індексації грошового забезпечення належна до виплати. 
          Щодо стосується врахування правової позиції Верховного Суду по справі №380/2597/20, то в даному випадку, з урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, ухвала Верховного Суду від 30.06.2020 р. по вказаній справі не обов`язковою для врахуванням в межах даної справи. 
          Окрім того, щодо посилання скаржника на те, що віднесення питання розрахунку належної позивачу суми індексації грошового забезпечення до дискреції відповідача в даному випадку є неефективним захистом прав позивача, а також посилання на те, що відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, і  у справі, що розглядається конкретними фактичними обставинами є підвищення посадових окладів військовослужбовцям в січні 2008 року та березні 2018 року відповідно до рішення Уряду, то колегія суддів з урахуванням наведеного вище, вважає ці необґрунтованими та зазначає, що саме до повноважень відповідача, як суб`єкта владних повноважень, а не суду належать повноваження щодо визнання конкретної суми  індексації  грошового забезпечення,  яка належить позивачу до виплати. 
          Колегія суддів звертає увагу, що  якщо позивач  не погодиться з розрахунком індексації грошового забезпечення, який буде проведеного за рішенням суду, дане питання повинно вирішуватися окремо, відповідно до діючого законодавства. На даний час відсутні підстави для визначення до стягнення конкретної суми індексації грошового забезпечення позивача, оскільки відповідні дії щодо нарахування цієї суми  відповідачем не проведені.  
          Також, щодо посилання скаржника на те, що в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria № 30985/96), а також посилання на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року (справа №815/1048/16) про те , що спосіб відновлення порушеного права , має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, колегія суддів  не приймає, оскільки в даному випадку суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог щодо суми індексації  грошового забезпечення, вказавши, що це відносить до дискреційних  повноважень відповідача.  Дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції є таким, що не суперечить практиці Європейського суду з прав людини, викладених в його рішеннях. 
          Посилання скаржника на те, що базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення в   період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року є січень 2008 року і саме такий правовий висновок викладений в постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.08.2019 року по справі №400/339/19, постанові від 26.09.2019 року по справі №420/1783/19, постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020 року по справі №120/310/20-а, постанові від 14.04.2020 року по справі №240/11489/19, колегія суддів з урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, не приймає та зазначає, що в даному випадку правові позиції судів апеляційної інстанції щодо застосування норм права не                                  є обов`язковими для врахування судом при розгляді даної справи. 
          Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
          Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
          Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
          Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
          Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
         Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
         Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
           Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення про часткове задоволення адміністративного позову. 
          Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року по справі                №520/4618/2020  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено  09.11.2020 року