ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

06 жовтня 2020 року 
справа № 1.380.2019.006990
адміністративне провадження № К/9901/24115/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Ханової Р. Ф.(суддя-доповідач),
суддів: Гончарової І.   А., Олендера І. Я.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області
на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року у складі судді Гавдик З. В.
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року у складі суддів Довгої О. І., Бруновської Н. В.,   Глушко І. В.,
у справі № 1.380.2019.006990
за позовом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області
до Приватного підприємства «Енерготрейд-Ресурс»,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Мізунь»
про стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

23 грудня 2019 року Головне управління ДПС в Івано-Франківській області (далі - податковий орган, позивач у справі) звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Приватного підприємства «ОККО-Нафтопродукт» (далі - відповідач у справі, правонаступником якого є Приватне підприємство «Енерготрейд - ресурс») про стягнення коштів в сумі 156789,94 грн у рахунок погашення податкового боргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мізунь».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що одним з дебіторів Товариства з обмеженою відповідальністю «Мізунь» є Приватне підприємство «ОККО-Нафтопродукт» (правонаступник Приватне підприємство «Енерготрейд - ресурс»), яке придбало відповідно до Договору № 0/2-1-15/501 від 06 листопада 2015 року продукцію в асортименті відповідно до Специфікації, що в подальшому реалізовувалась через магазини роздрібної торгівлі Приватного підприємства «ОККО-Нафтопродукт». Відповідно до Акта звіряння за вересень 2016 року між цими суб`єктами господарювання дебіторська заборгованість Приватного підприємства «ОККО-Нафтопродукт» складає 156789,94 грн. 04 квітня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мізунь» та Долинським управлінням Головного управління ДФС у Івано- Франківській області укладено договір про переведення (уступку) права на отримання суми заборгованості № 2/50-17.

Відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин. 

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року, заяву відповідача від 11 лютого 2020 року про застосування наслідків спливу строку позовної давності задоволено повністю, позовну заяву залишено без розгляду на підставі частини четвертої статті 123 КАС України.

Ухвалюючи судові рішення, суди попередніх інстанцій застосували загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Зокрема суди встановили, що позивач дізнався про порушення своїх прав 04 квітня 2019 року, однак з позовною заявою до суду звернувся 20 грудня 2019 року, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до суду.

Судами попередніх інстанцій визнано безпідставним посилання позивача на пункт   102.4   статті   102 ПК України, оскільки вказана норма регулює питання саме строку стягнення податкового боргу, в даному ж випадку відповідач перед податковим органом не мав і не має податкового боргу. Предметом стягнення є дебіторська заборгованість відповідача перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Мізунь», в рахунок погашення податкового боргу останнього. Також суди зазначили, що на момент звернення позивача із позовом по даній справі також сплив трирічний строк позовної давності по дебіторській заборгованості відповідача перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Мізунь» із врахуванням Акта звіряння на який покликається позивач станом на вересень 2016 року.

Не погодившись з цими рішеннями судів попередніх інстанцій позивач оскаржив їх в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року відкрито провадження за касаційною скаргою податкового органу на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року у справі № 1.380.2019.006990. 

1 жовтня 2020 року справа № 1.380.2019.006990 надійшла до Верховного Суду. 

06 жовтня 2020 року  на адресу Суду надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, в якому відповідач просить залишити скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін. 

ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Позивач визначає підставою для звернення до суду касаційної інстанції - відсутність правового висновку в подібних правовідносинах, зокрема щодо застосування строку звернення до суду визначеного статтями 122 КАС України та 102 ПК України.

Податковий орган вважає, що судами проігноровано норми спеціального законодавства (пункт 102.4 ст. 102 ПК України), який визначає строк у 1095 днів, з підстав відсутності податкового боргу у відповідача.
Позивач доводить, що суди першої та апеляційної інстанцій невірно трактували пункт 102.4 ст. 102 ПК України, оскільки ними акцентовано увагу на тому що податковий борг може бути стягнутий тільки з боржника, але зазначена норма не містить такої вимоги. Пункт 102.4 ст. 102 ПК України стосується лише терміну 1095 днів протягом якого може бути стягнуто податковий борг та не визначає конкретно з кого стягується податковий борг (боржника чи іншого платника, який має заборгованість перед боржником (дебіторська заборгованість) тощо).

Скаржник зазначає, що днем виникнення боргу в даному випадку є день укладення договору з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мізунь» про переведення (уступку) права на отримання суми дебіторської заборгованості Приватного підприємства «ОККО-Нафтопродукт» № 2/50-17 від 04 квітня 2019 року, згідно з пунктом 1.5 якого зобов`язання дебітора можуть бути примусово стягнені за рішенням суду відповідно до чинного законодавства України із наступним спрямуванням отриманих коштів на погашення податкового боргу платника податків.

Позивач просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року, а справу №1.380.2019.006990 направити до Львівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Суди першої та апеляційної інстанції установили, що 04 квітня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мізунь» та Долинським управлінням Головного управління ДФС у Івано   Франківській області укладено Договір № 2/50-17 про переведення (уступку) права на отримання суми заборгованості інших осіб перед платником податків. Предметом Договору є дебіторська заборгованість, яка виникла у Приватного підприємства «ОККО   Нафтопродукт» (правонаступник Приватне підприємство «Енерготрейд - ресурс») перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Мізунь» на підставі Договору купівлі   продажу № 0/2-1-15/501 від 06 листопада 2015 року.

Частиною четвертою статті 5 КАС України встановлено право на звернення до адміністративного суду суб`єктів владних повноважень виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Як визначено у підпункті 19-1.1.22 пункту 19-1.1 статті 19-1 ПК України до функцій контролюючих органів належить здійснення погашення податкового боргу, стягнення своєчасно ненарахованих та/або несплачених сум єдиного внеску та інших платежів.

Згідно із підпунктом 20.1.35. пункту 20.1. статті   20 ПК України, контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду щодо стягнення з дебіторів платника податків, який має податковий борг, сум дебіторської заборгованості, строк погашення якої настав та право вимоги якої переведено на контролюючий орган, у рахунок погашення податкового боргу такого платника податків;

Пунктом 87.5. статті 87 ПК України встановлено, що у разі якщо здійснення заходів щодо погашення податкового боргу платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, не привело до повного погашення суми податкового боргу або у разі недостатності у платника коштів для погашення податкового боргу, контролюючий орган визначає дебіторську заборгованість платника податків, строк погашення якої настав, джерелом погашення податкового боргу такого платника податків.

Контролюючий орган укладає з платником податків договір щодо переведення права вимоги такої дебіторської заборгованості. Така дебіторська заборгованість продовжує залишатися активом платника податків, що має податковий борг, про що зазначається в договорі між платником податків і контролюючим органом, та повинна бути відповідним чином розкрита в примітках до фінансової звітності.

Згідно із пунктом 95.22. статті   95 ПК України, контролюючий орган звертається до суду щодо стягнення з дебіторів платника податку, що має податковий борг, сум дебіторської заборгованості, строк погашення якої настав та право вимоги якої переведено на контролюючі органи, у рахунок погашення податкового боргу такого платника податків. Сума коштів, що надходить у результаті стягнення дебіторської заборгованості, в повному обсязі (але в межах суми податкового боргу) зараховується до відповідного бюджету чи державного цільового фонду в рахунок погашення податкового боргу платника податків. Сума дебіторської заборгованості, що стягнута понад суму податкового боргу, передається у розпорядження платника податку.

Таким чином одним із способів погашення податкового боргу є звернення контролюючого органу до суду з позовом про стягнення з дебіторів платника податку, що має податковий борг, сум дебіторської заборгованості, строк погашення якої настав та право вимоги якої переведено на контролюючі органи.

Частиною першою статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду.

Пунктом 102.4 статті   102 ПК України визначено, що у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у   пункті 102.1   цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним.

Відтак строк у 1095 днів є присічним для контролюючого органу, протягом і в межах якого ним можуть бути вжиті заходи щодо погашення податкового боргу шляхом стягнення коштів з боржника - платника податків, проте цивільним законодавством встановлено строки звернення до суду з позовом про стягнення дебіторської заборгованості, які є спеціальними та мають застосовуватися судами у спірних правовідносинах. 

Суд зазначає, що положення статті 102 ПК України щодо права стягнення контролюючими органами податкового боргу протягом 1095 календарних днів з дня виникнення боргу не скасовують строки позовної давності кредиторської заборгованості, яка за правилами цивільного законодавства становить три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 259 Цивільного кодексу України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. 
Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. 

Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Суди попередніх інстанцій в своїх рішеннях зазначили, що на момент звернення позивача із позовом по даній справі, трирічний строк позовної давності по дебіторській заборгованості відповідача перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Мізунь» сплив, при цьому суди врахували Акт звіряння станом на вересень 2016 року.

Частиною третьою статті 123 КАС України встановлено, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відтак, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду з позовом про стягнення дебіторської заборгованості, і зауважує, що саме норми Цивільного кодексу України є спеціальними в питанні строку звернення до суду з позовом про стягнення дебіторської заборгованості, в тому числі і за зверненням податкового органу про стягнення сум з дебіторів платника податку, що має податковий борг.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо застосування загального строку звернення до суду, встановленого статтею 122 КАС України, проте це не призвело до порушення норм процесуального права в частині підстав залишення позову без розгляду відповідно до статті 123 цього кодексу.

За змістом частини другої статті 351 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених   статтею 341   цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи (стаття 350 КАС України).

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року у справі № 1.380.2019.006990 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Р. Ф. Ханова 

Судді:                                                                                           І. А.  Гончарова

                                                                                          І. Я. Олендер