ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Постанова
Іменем України
18 листопада 2020 року м. Херсон
справа № 766/18732/19
провадження № 22-ц/819/1216/20
провадження № 22-ц/819/1283/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:
головуючого – Радченка С.В.,
суддів:  Кузнєцової О.А., Семиженка Г.В.
секретар: Литвиненко В.О.
учасники справи:
представник позивача (первісний позов) – адвокат Жук Ю.В.
відповідач (первісний позов) – ОСОБА_1 , представник – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційні скарги  ОСОБА_1 та адвоката Величка Михайла Михайловича в її інтересах на ухвалу та на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 липня 2020 року, ухвалених під головуванням судді Кузьміної О.І., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог і судових рішень суду першої інстанції
У вересні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом,  обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 17.06.2000 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 та під час шлюбу ними за спільні кошти було придбано житловий будинок, земельну ділянку та автомобілі, угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжям не досягнуто, у зв`язку з чим просив поділити в рівних частинах по 1/2 частки спільне майно подружжя, та визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 право власності в рівних частинах по 1/2 частки на наступне майно: житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 1960596), легковий автомобіль марки «PEUGEOT», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та легковий автомобіль марки AUDI, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_2 кадастровий номер 6510136600:01:001:1729 площею 0,0403 га.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом в якому посилаючись на те, що ОСОБА_4 в своїй позовній заяві зазначив не все спільно набуте майно та на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний за її особисті кошти, просила визнати за гр. ОСОБА_1 право приватної власності на домоволодіння по АДРЕСА_2 та право власності на земельну ділянку кадастровий номер 6510136600:01:001:1729 площею 0,0403 га.; визнати за гр. ОСОБА_1 право приватної власності на легковий автомобіль марки «PEUGEOT», модель 107, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; визнати за гр. ОСОБА_4 право приватної власності на легковий автомобіль марки «AUDI» моделі Q 5, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; зобов`язати гр. ОСОБА_4 сплатити на користь гр. ОСОБА_1 різницю у вартості рухомого майна, а саме вищезазначених спірних автомобілів; зобов`язати гр. ОСОБА_4 сплатити на користь гр. ОСОБА_1 Ѕ частку вкладу, відповідно до договору банківського вкладу «класичний строковий» №1314455 від 14.06.2018 року укладеного з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в сумі 30000 грн.; визнати за гр. ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_3 та на Ѕ частку земельної ділянки кадастровий номер: 6525010100.02.001.1207, загальною площею 0,0852 га, розташованої за вказаною адресою; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04.11.2019 року первісний та зустрічний позов об`єднано в одне провадження.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10 липня 2020 року зустрічну позовну заяву залишено без розгляду.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що позивач та її представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду, в судове засідання повторно не з`явилися, що є повторною неявкою без поважних причин.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 10 липня 2020 року позов ОСОБА_4 задоволено. Розділено спільне майно подружжя.

Виділено у власність ОСОБА_4 , 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , 1/2 частину легкового автомобіля марки «PEUGEOT», модель 107, реєстраційний номер НОМЕР_1 та 1/2 частину легкового автомобіля марки AUDI, модель Q5, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; а у власність ОСОБА_1 , 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 1960596), 1/2 частину легкового автомобіля марки «PEUGEOT», модель 107, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та 1/2 частину легкового автомобіля марки AUDI, модель Q5, 2009 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6510136600:01:001:1729 з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0403 га.

Рішення суду обґрунтоване тим, що за час шлюбу, сторони придбали спірне майно, яке є їх спільною сумісною власністю і частки кожного з них є рівними.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та доводи особи, яка подала апеляційні скарги

Не погоджуючись з ухвалою та рішенням суду, ОСОБА_1 та адвокат Величко М.М. від імені ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просять ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду в іншому складі суду. Апеляційну скаргу обґрунтовують тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду. Адвокат зокрема посилається на те, що судове засідання призначене на 26.06.2020 року було відкладено за клопотанням позивачки. Крім того, 10.07.2020 року на електронну адресу суду ним було направлено клопотання про відкладення розгляду справи призначеного в цей день у зв`язку з хворобою його сина. В апеляційній скарзі на рішення суду апелянт посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги. Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції розглянув справу без участі ОСОБА_1 , належним чином не повідомивши її про розгляд справи, що є підставою для скасування рішення суду.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

У письмовому відзиві, який надійшов на адресу суду, ОСОБА_4 просить апеляційні скарги залишити без задоволення, ухвалу та рішення суду, як законні та обгрунтовані без змін.

Позиція апеляційного суду

Щодо ухвали суду

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
           Відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Правом на залишення заяви без розгляду суд наділений лише за сукупності певних установлених законом умов: належного повідомлення позивача про час та місце судового засідання; повторної неявки позивача в судове засідання, яка в такому разі визнається як друга поспіль неявка; ненадходження від позивача клопотання про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення перешкоджає розгляду справи.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04.11.2019 року зустрічний позов ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, об`єднано в одне провадження.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.12.2019 року підготовче провадження в справі закрито, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.
Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та її представник в судові засідання, які призначені на 26.06.2020 року о 09-30 год., 10.07.2020 року о 10-30 год. не з`явилися, що є черговою повторною неявкою позивача та її представника в судові засідання, були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, представник ОСОБА_1 надав заяву про відкладення судового засідання, однак не надав доказів на підтвердження поважності причин відкладання. Про розгляд справи повідомлялися своєчасно, у встановленому законом порядку.
З матеріалів справи вбачається, що в судове засідання призначене на 26.06.2020 року ОСОБА_1 та її представник не з`явилися, від ОСОБА_1 24.06.2020 року на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням карантинних заходів на території України, розгляд справи було відкладено на 10.30 год 10.07.2020 року. 
З мотивувальної частини ухвали суду від 10.07.2020 року, вбачається, що в судове засідання призначене в зазначений день ОСОБА_1 та її представник не з`явилися, від адвоката Величко М.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Вказане клопотання суд визнав неповажним, оскільки представником не було надано доказів на його обґрунтування, крім того суд вважав, що зазначені представником доводи не є підставними для поважності неявки в судове засідання саме позивачки ОСОБА_1 , а тому дійшов висновку про повторну неявку позивачки та її представника в судове засідання без поважних причин, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду.
Так, згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, зокрема роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Таким чином, з метою запобігання поширенню коронавірусу COVID-19 та попередження розповсюдження захворюваності на вказану гостру респіраторну інфекцію, учасникам справи рекомендовано скористатися своїм правом на відкладення розгляду справи та обґрунтовано сподіватися на таке відкладення, враховуючи його причину.
Позивачкою ОСОБА_1 було своєчасно повідомлено суд про причини неявки в судове засідання призначене на 26.06.2020 року та заявлено клопотання про відкладення слухання справи у зв`язку із запровадженням карантинних заходів на території України.
Про судове засідання призначене на 10.07.2020 року ОСОБА_1 та її представник повідомлялися шляхом направлення судових повісток та sms-повідомлень. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази отримання останніми судових повісток.
Пунктом 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом Учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом роздруковування та заповнення Учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Наявні в матеріалах справи довідки про доставку SMS-повідомлень про розгляд справи, призначений 10.10.2020 року, не свідчить про належне повідомлення сторін, оскільки в матеріалах справи відсутні заявки про отримання судових повісток в електронній формі за допомогою SMS- повідомлення від позивачки та її представника, що унеможливлює встановити волевиявлення останніх на отримання відповідних повідомлень.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції не було достатніх підстав вважати, що у судовому засіданні 10.07.2020 року мала місце повторна неявка позивача у судове засідання без поважних причин або повторне неповідомлення про причини неявки, як того вимагає п.3 ч.1 ст.257 ЦПК. 
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду    скасуванню із направленням справи в частині зустрічних позовних вимог для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала постановлена із порушенням норм процесуального права.

Щодо рішення суду першої інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду в частині вирішення первісного позову не відповідає вказаним вимогам.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Як вже встановлено апеляційним судом, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, яке унеможливило доступ відповідача до правосуддя та є обов`язковою підставою для скасування рішення місцевого суду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача без обов`язкового належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог, оскільки апеляційний суд не має процесуальних повноважень для направлення справи в частині вирішення первісного позову для продовження розгляду одночасно із зустрічним позовом навіть при безпідставному роз`єднанні позовних вимог.
Відповідно до положень ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Фактичні обставини справи 

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 17.06.2000 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та під час шлюбу ними  було придбано майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 1960596) загальною площею 70,2 кв.м, який було придбано на підставі договору купівлі-продажу ВМЕ114520 від 17.06.2009 року та посвідченого приватним нотаріусом Скульським А.А. за реєстровим №844 за 74500,00 доларів США, легковий автомобіль марки «PEUGEOT», модель 107, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , червоного кольору, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 19.09.2012 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , легковий автомобіль марки AUDI, модель Q5, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , чорного кольору, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , дата реєстрації 10.12.2015 року свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 .
Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_7 виданого Комсомольським відділом реєстрації актів громадського стану м. Херсона, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів серії НОМЕР_4 та серії НОМЕР_6 та сторонами не заперечуються.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо спірного житлового будинку та земельної ділянки

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові  від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові  від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_4 в частині визнання спільною сумісною власністю житлового будинку АДРЕСА_4 , відповідачка за первісним позовом ОСОБА_1 пояснила, будучи допитаною під час апеляційного розгляду справи у якості свідка, наступні обставини: спірний будинок був придбаний на її особисті кошти за 74 500 доларів США, з яких 35 тис. доларів США вона отримала від продажу належної їй на праві особистої власності квартири по АДРЕСА_5 від 17.06.2009 року, 7 тис. доларів США вона отримала від продажу належної їй квартири по АДРЕСА_6 в 2000 році. 45 тис. доларів США вона отримала від колишнього чоловіка ОСОБА_5 в 2000 році без укладення будь-яких договорів. Зазначена обставина була підтверджена у судовому засіданні свідком ОСОБА_5 .
Представник позивача ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду справи визнав ту обставину, що спірний будинок було придбано за 74500 доларів США, але наполягав на тому, що кошти для придбання будинку були витрачені зі спільного бюджету сім`ї.
В силу положень ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Таким чином колегія суддів вважає доведеною ту обставину, що житловий будинок по АДРЕСА_7 було придбано за 74500 доларів США, що по курсу гривні станом на 17.06.2009 року (7, 63 грн. за 1 долар США) становило 568 435 грн.
При цьому колегія суддів вважає також доведеною обставину, що частина коштів, яка була сплаченою за спірний будинок, належала на праві особистої власності ОСОБА_1 .
Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу від 17.06.2009 року, ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_7 купила належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_8 за 14 700 грн., які продавець отримав при оформлені договору (т.2 а.с.57). Враховуючи, що квартира належала відповідачці на підставі договору дарування та була реалізована в день придбання спірного будинку, слід вважати, що сума коштів, отримана ОСОБА_1 від продажу квартири, належала їй на праві особистої власності та була використана для купівлі будинку.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи ОСОБА_1 та її представників, що продаж квартири здійснена насправді за ціною 35 тис. доларів США, що ніби то підтверджується розпискою покупця ОСОБА_7 . 
Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Відповідно до ст.657 Цивільного Кодексу України, договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
За таких обставин та за умови наявності нотаріально посвідченого договору із визначеною ціною, колегія суддів не може вважати прийнятними показання свідка ОСОБА_1 щодо суми коштів, отриманих нею від продажу будинку, а також не може вважати допустимим доказом надану відповідачкою розписку, оскільки зміст та форма цієї розписки суперечить вимогам, встановленим для такого виду правочину, як купівля-продаж житлового будинку. Враховуючи заперечення позивача та його представника щодо обставин, обумовлених зазначеними доказами, колегія суддів вважає їх неприйнятними.
Зазначені обґрунтування щодо прийнятності доказів також стосуються щодо показань свідка ОСОБА_5 . 
Щодо посилань на продаж квартири в 2000 році, то вони також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки купівля спірного будинку була здійснена у 2009 році і відповідачкою не доведено, що саме кошті, які були отримані нею в 2000 році були використані для придбання будинку.
Враховуючи  сплачену ОСОБА_1 за будинок суму особистих коштів 14 700  грн, що складає 2,58 % від загальної суми/вартості спірного будинку, тому поділу між подружжям підлягає 97,42% будинку, а саме ОСОБА_4 набув право власності на 48, 71% (487/1000) будинку, а ОСОБА_1 - на 51,29% (513/1000).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.
Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права  власності  на  земельні  ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і  комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України  від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 лютого 2019 року в справі №199/2099/17.
На підставі наведених норм закону, апеляційний приходить до висновку, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, а тому позовні вимоги у вказаній частині є обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Щодо спірних автомобілів

Як вже зазначалось, законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Згідно із частиною другою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. 
Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
У відповідності до частини першої, другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної  сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зроблено висновок про те, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
У спільній власності подружжя перебувають два автомобілі марки «PEUGEOT» реєстраційний номер НОМЕР_1 та марки «AUDI» реєстраційний номер НОМЕР_2 , що є неподільним майном.
В силу положень ч.7 ст.81 ЦК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Враховуючи, що домовленості між сторонами щодо поділу вказаних автомобілів не досягнуто, будь яких доказів щодо визначення вартості транспортних засобів на момент їх поділу між сторонами не надано, та приймаючи до уваги, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4 просив визнати за подружжям права власності в рівних частинах по 1/2 частки на вказане майно, колегія суддів зважаючи на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.
Керуючись ст. 374, п.3 ч. 3 ст. 376, ст.ст. 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та адвоката Величка Михайла Михайловича в її інтересах на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 10 липня 2020 року задовольнити.

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та адвоката Величка Михайла Михайловича в її інтересах на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 липня 2020 року задовольнити частково.
Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 10 липня 2020 року скасувати, справу в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 липня 2020 року скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково. 

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 487/1000 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , 487/1000 частин земельної ділянки по АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6510136600:01:001:1729 площею 0,0403 га., 1/2 частину легкового автомобіля марки «PEUGEOT», модель 107, реєстраційний номер НОМЕР_1 та 1/2 частину легкового автомобіля марки AUDI, модель Q5, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 513/1000 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , 1/2 частину легкового автомобіля марки «PEUGEOT», модель 107, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та 1/2 частину легкового автомобіля марки AUDI, модель Q5, 2009 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 19 листопада 2020 року.

Головуючий                                                                                                   С.В. Радченко

Судді:                                                                                                               О.А. Кузнєцова

                                                                                                                          Г.В. Семиженко