22.12.20
22-ц/812/1925/20
Провадження № 22-ц/812/1925/20 Головуючий суду першої інстанції Семенова Л.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 грудня 2020 року м. Миколаїв Справа 477/2894/19
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання – Колосовою О.М., 
за участю представника відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» - Гіндрюка Т.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Семенової Л.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, о 17 год. 15 хв., повний текст якого складений 06 жовтня 2020 року за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль»), приватного виконавця Куліченка Дмитра Олександровича, приватного виконавця Баришнікова Артема Дмитровича, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича, про визнання виконавчих написів нотаріуса такими, що не підлягають виконанню, 

В С Т А Н О В И В:

19 листопада 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль», приватного виконавця Куліченка Д.О., приватного виконавця Баришнікова А.Д., третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С.А., в якому просили визнати виконавчі написи, вчинені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровими №№ 2428, 2431, 2433, що 29 жовтня 2019 року та виконавчий напис № 2494 від 04 листопада 2019 року такими, що не підлягають виконанню.
В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначали, що 15 березня 2011 року між ТОВ «Діонісій VN» та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Генеральний договір на здійснення кредитних операцій № 01/42-0-1/11-025 з пізніше укладеними додатковими угодами щодо приєднання інших осіб до складу позичальників. 
11 травня 2017 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договори застави транспортних засобів, що посвідчені приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М., де предметом застави зазначені транспортні засоби: за одним договором застави – автомобіль марки ТОYОТА, модель «LANDCRUISER» реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль марки «MERCEDES-BENZ реєстраційний номер НОМЕР_2 , за другим договором застави - сівалка, марки ПАРТНЕР-7,5-АПК, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 , видане управлінням ТНОПіПБ ДІСГ 19 лютого 2013 року.
11 травня 2017 року та 13 лютого 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договори застави транспортних засобів, що посвідчені тим же нотаріусом, та зареєстровані в реєстрі за № 490 та № 113.
29 жовтня 2019 року на адресу місця проживання ОСОБА_1 надійшла вимога АТ «Райффайзен Банк аваль» від 28 жовтня 2019 року про дострокове виконання зобов`язань за кредитними договорами у розмірі 174 млн. 234 тис 722 грн 69 коп.
В той же день 29 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., без дотримання 30-денного строку, установленого п.п.2.3 п.2 гл.16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, було вчинено виконавчі написи за №2431 про звернення стягнення на рухоме майно автомобілі марки ТОYОТА, модель «LANDCRUISER» і «MERCEDES-BENZ» на задоволення вимог кредитора у розмірі  1 730 000 грн, а також аналогічний виконавчий напис  № 2432 про звернення стягнення на сівалку, марки ПАРТНЕР-7,5-АПК, с тим же розміром заборгованості.
Також були виконані виконавчі написи за № 2428 про звернення стягнення на рухоме майно ОСОБА_2 за зобов`язаннями за кредитним договором у розмірі заборгованості на суму 330 000 грн та 04 листопада 2019 року за № 2494 про звернення стягнення на рухоме майно для забезпечення сплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 18 млн 725 тис 751 грн 80 коп.
04 листопада 2019 року приватним виконавцем Баришніковим А.Д. відкрито виконавче провадження за виконавчим написом нотаріуса № 2432 та 08 листопада 2019 року за виконавчим написом № 2494.
05 листопада 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченком Д.О. відкрито виконавче провадження за виконавчими написами нотаріуса № 2428 та № 2431.
Посилаючись на те, що при вчиненні виконавчих написів нотаріусом не дотримано 30-тиденний термін для спростування позивачами розміру заборгованості, а також в зв`язку з тим, що розмір заборгованості, зазначений у письмовій вимогі банку від 28 жовтня 2019 року, відрізняється від дійсного розміру заборгованості, і банком не надано доказів щодо повного отримання кредиту, позивачі просили:
-визнати виконавчий напис реєстровий номер 2428, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. 29 жовтня 2019 року таким, що не підлягає виконанню; 
-визнати виконавчий напис реєстровий номер 2431, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. 29 жовтня 2019 року таким, що не підлягає виконанню; 
-визнати виконавчий напис реєстровий номер 2432, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. 29 жовтня 2019 року таким, що не підлягає виконанню; 
-визнати виконавчий напис реєстровий номер 2494, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. 04 листопада 2019 року таким, що не підлягає виконанню.
Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. При цьому скасовані заходи забезпечення позову, здійснені на підставі ухвал Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 листопада 2019 року. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що виконавчі написи вчинено на підставі договорів застави рухомого майна від 11 травня 2017 року, що були укладені АТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачами в забезпечення виконання зобов`язань за генеральним договором на здійснення кредитних операцій №01/42-0-1/11-025 від 15 березня 2011 року.
Розмір заборгованості, зазначений у виконавчих написах, відповідає розміру заборгованості за тілом кредиту без врахування процентів та штрафних нарахувань. Ту обставину, що заборгованість є безспірною, також не заперечував в ході розгляду справи представник позивачів. 
Стосовно недотримання нотаріусом при вчиненні виконавчих написів тридцятиденного строку, установленого п.п. 2.3 п.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, суд зазначив, що вказані приписи стосується лише іпотечних договорів, а не договорів застави рухомого майна, оскільки стосовно рухомого майна порядок звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку встановлено Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», відповідно з яких, обяжувач, який має намір звернути стягнення на заставлене рухоме майно, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та повинно містити вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. За висновком суду, зазначене повідомлення було направлено позивачам 29 жовтня 2019 року та ними отримано. Виконавчі написи було здійснено 29 жовтня 2019 року та 04 листопада 2019 року, тобто до закінчення зазначеного тридцятиденного терміну. Однак, оскільки позивачами до цього часу не здійснено заходів шодо добровільного виконання зобов`язань за договорами, суд не вважав зазначену обставину достатньою підставою для скасування спірних виконавчих написів та дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Не погодившись з таким судовим рішення, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просила суд скасувати рішення суду повністю та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що мета виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Виконавчий напис не породжує права стягувача на витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше.
Отже, на момент вчинення виконавчого напису повинно існувати право стягувача на таке звернення та повинна існувати безспірна заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Проте на час вчинення виконавчих написів безспірна заборгованість заставодержателя ОСОБА_1 стягувачем не була доведена, оскільки остання заперечувала розмір цієї заборгованості після отримання вимоги кредитора від 29 жовтня 2019 року. 
Крім того, законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Згідно зі ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі, якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими ст. 8 цього Закону.
Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пов`язує подальші дії стягувача не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й установлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов`язує початок спливу цього строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави.
Тобто ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпечувального обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.
Як було встановлено судом, виконавчі написи було здійснено до закінчення зазначеного 30-тиденного терміну.
Вищезазначена правова позиція кореспондується з позицією Великої Палати Верховного Суду України, яка висловлена в справі № 320/8269/15-ц.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль» доводи апеляційної скарги не визнало, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку  про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. При цьому Банк зазначав, що лише недотримання 30-ти денного строку, який не встановлено у Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчих написів в договорі застави, та який прямо не обмежує вчинення виконавчого напису, не може свідчить про наявність достатніх підстав для визнання оспорюваних виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню.
Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи на день розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.
З апеляційною скаргою разом з ОСОБА_1 звертався і позивач ОСОБА_2 , проте судом апеляційної інстанції апеляційна скарга в частині вирішення його вимог була залишена без руху та останньому було запропоновано сплатити судовий збір за подання скарги. Між тим такі вимоги суду не були виконані та ухвалою апеляційної суду від 16 грудня 2020 року скарга ОСОБА_2 повернута заявнику, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає розгляду тільки в частині вирішення судом першої інстанції позовних вимог що стосуються порушення її прав та законних інтересів.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника стягувача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи 15 березня 2011 року між ТОВ «Діонісій VN» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено генеральний договір на здійснення кредитних операцій № 01/42-0-1/11-025 в межах загального ліміту 200 млн грн з пізніше укладеними додатковими угодами щодо приєднання інших осіб до складу позичальників. 
Додатковими угодами до складу позичальників було включено Фермерське господарство «ПІВДЕННІ ЛАНИ» та Приватне підприємство «ОНІКС-ОПТ».
На забезпечення виконання  зобов`язань за Генеральним кредитним договором, 11 травня 2017 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір застави транспортних засобів, згідно якого, предметом  договору застави є автомобіль марки ТОYОТА, модель «LAND CRUISER» , тип - легковий універсал - В, 2004 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель - GL 350, тип – Легковий універсал-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
В той же день між тими сторонами укладено договір застави рухомого майна, згідно якого, предметом застави є сівалка, марки ПАРТНЕР-7,5-АПК, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 , видане управлінням ТНОПіПБ ДІСГ 19 лютого 2013 року. 
11 травня 2017 року та 13 лютого 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договори застави транспортних засобів, що посвідчені приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М., та зареєстровані в реєстрі відповідно за номерами 490 та 113.
АТ «Райффайзен Банк Аваль на адресу позивачів та позичальників була надіслана вимога від 28 жовтня 2019 року про сплату заборгованості за кредитними договорами, укладеними в рамках Генерального договору та настанням строку повернення кредитних коштів.
Указаною вимогою відповідач повідомляв, що прострочення позивачами виконання зобов`язання настало 28 жовтня 2019 року; розмір заборгованості становить 174 234 722.69 грн 
29 жовтня 2019 року тим же адресатам було направлено повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання з вимогою негайно погасити заборгованість за кредитними договорами або передати предмети забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. 
Отримання даного повідомлення позивачі заперечують, однак зазначене спростовується текстом відповідей ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 13 листопада 2019 року саме на повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання (а.с.25,26 т.1).
Матеріали справи не містять підтвердження отримання позивачами цієї вимоги, однак ОСОБА_1 направила засобами поштового зв`язку 16 листопада 2019 року відповідь на вимогу Банку про невизнання заборгованості у сумі 174 234 722.69 грн. та отримання вимоги щодо забезпечення обтяженням кредитного зобов`язання.
Аналогічний лист направив й ОСОБА_2 
29 жовтня 2019 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С.А. із заявою про вчинення виконавчих написів.
29 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2431, яким запропоновано за рахунок коштів, отриманих від реалізації транспортних засобів автомобіль марки ТОYОТА, модель «LAND CRUISER» , тип - легковий універсал - В, 2004 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель - GL 350, тип – Легковий універсал-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 задовольнити вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо сплати заборгованості за кредитним договором № 010/Д2-1-КБ/061 від 19 жовтня 2016 року, укладеного в рамках генерального договору від 15 березня 2011 року, за яким позичальником допущено прострочення платежів за зобов`язаннями за період з 18 жовтня по 29 жовтня 2019 року у розмірі 1 730 000, 00 грн, що є сумою простроченої заборгованості. 
В той же день 29 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2432, яким запропоновано за рахунок коштів, отриманих від реалізації рухомого майна - сівалки, марки ПАРТНЕР-7,5-АПК, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 , видане управлінням ТНОПіПБ ДІСГ 19 лютого 2013 року задовольнити вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо сплати заборгованості за кредитним договором № 010/Д2-1-КБ/061 від 19 жовтня 2016 року, укладеного в рамках генерального договору від 15 березня 2011 року, за яким позичальником допущено прострочення платежів за зобов`язаннями за період з 18 жовтня по 29 жовтня 2019 року у розмірі 1 730 000,00 грн, що є сумою простроченої заборгованості. 
04 листопада 2019 року приватним виконавцем Баришніковим А.Д. відкрито виконавче провадження за виконавчим написом нотаріуса № 2432. 
05 листопада 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченком Д.О. відкрито виконавче провадження за виконавчими написами нотаріуса № 2431.
Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна регулюється Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».
Зі змісту ст. 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.
Статтею 26 Закону «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень» визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких і реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Згідно із ч. 1 ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.
Частиною 1 ст. 50 цього Закону визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.
Порядок звернення стягнення на предмет застави визначено ч.ч. 1, 3   ст. 24 Закону «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень». Зазначеним порядком передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.
Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 27 Закону «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний  надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Відповідно до  ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень»,  якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене  обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими ст. 8 цього Закону.
Отже приписи Закону  України «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень»  пов`язують подальші дії стягувача не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й установлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов`язує початок спливу цього строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави.
Тобто ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.
Порядок ведення Реєстру та внесення відомостей до нього врегульовано ст. 42   Закону України «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень» згідно з якою держателем Реєстру є уповноважений центральний орган виконавчої влади. До Реєстру вносяться, зокрема, відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.
Порядок ведення Реєстру затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830 (далі - Порядок № 830).
Пунктом 4 Порядку № 830 визначено, що державна реєстрація відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження проводиться шляхом внесення до Реєстру запису.
У пункті 5 Порядку № 830 передбачено, що державна реєстрація приватних обтяжень рухомого майна проводиться будь-яким нотаріусом або його помічником, які відповідно до законодавства отримали ідентифікатор доступу до Реєстру, а також адміністратором Реєстру та його філіями на підставі відповідного договору.
Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом  Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5), яким врегульовано процедуру вчинення виконавчого напису, для вчинення виконавчого напису стягувачем  або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява   (п.п. 2.1 п. 2 гл. 16 роз. ІІ Порядку № 296/5), а нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п.п. 3.1, 3.2 п. 3 гл. 16 роз. ІІ Порядку № 296/5).
Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення визначені документи, а якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус має право витребувати їх у стягувача, а якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в цьому Переліку, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи (п.п. 2.2 п. 2 та п.п. 3.6 п. 3 гл. 16 роз. ІІ Порядку № 296/5).
Разом з тим, відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку № 296/5 вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону «Про забезпечення вимог кредитора та забезпечення обтяжень»  щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог, оскільки в разі розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо його скасовано виданим пізніше загальним актом.
Тобто, в цьому випадку необхідно дотримуватися вимог Закону «Про забезпечення вимог кредитора». Встановлення нотаріусом на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить такої інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, перешкоджає вчиненню нотаріусом виконавчого напису.
Як встановлено судом першої інстанції нотаріусу для здійснення виконавчих написів щодо заставного майна стягувачем було подано Генеральний  договір на здійснення кредитних операцій № 01/42-0-1/11-025 з пізніше укладеними додатковими  угодами щодо приєднання інших осіб до складу позичальників, договори застави транспортних засобів від 11 травня 2017 року,  вимогу про дострокове повернення кредиту та повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання від 29 жовтня 2019 року з вимогою негайно погасити заборгованість за кредитними договорами або передати предмети забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та платіжні документи, що підтверджують сплату заборгованості позичальниками. 
Реєстрація в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження рухомого майна ОСОБА_1 відбулася 29 жовтня 2019 року.
В той же день 29 жовтня 2019 року стягувач звернувся до нотаріусу із заявою для виконання виконавчого напису щодо цього рухомого заставного майна, яке є предметом забезпечувального обтяження. 
Отже, стягувачем не було дотримано, визначеного ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень», строку для надання боржнику 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, для сплати заборгованості за договором кредиту та передачі транспортних засобів, що є предметом договорів застави.
При цьому нотаріус на стадії підготовки до вчинення нотаріального провадження на зазначені обставини уваги не звернув та за наявності порушення приписів Закону України «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень» щодо дотримання стягувачем тридцяти денного строку вчинив виконавчі написи щодо рухомого майна заставного майна, що належить ОСОБА_1 , що вказує на незаконність нотаріальної дії як виконаної без усіх необхідних даних.
У зв`язку з викладеним апеляційний суд вважає, що факт недотримання стягувачем положень ст.ст. 24, 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень» щодо не дотримання ним до вчинення виконавчого напису тридцятиденного строку з моменту реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, наданого боржнику для сплати заборгованості та передачі заставного майна стягувачу є достатньою правовою підставою для визнання за рішенням суду виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
Враховуючи викладене, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо законності вчинення приватним нотаріусом виконавчих написів від 29 жовтня 2019 року, оскільки суд не врахував, що звернення стягнення на предмет застави пов`язується саме з реєстрацією у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження та сплив тридцятиденного строку для добровільного виконання боржником свого зобов`язання.
Отже, суд першої інстанції зазначених норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини не врахував та помилково відмовив в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , а тому доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу. 
Доводи відзиву стягувача на апеляційну скаргу про наявність тільки всіх складових виконання вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень», а саме, ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави, не заслуговують на увагу, оскільки є помилковими та не відповідають роз`ясненням Великої Палати Верховного Суду щодо застосування Закону України «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень» у наведених вище постановах.
З огляду на зазначені роз`яснення Верховного Суду кожний припис, зазначений в цьому Законі, щодо дій стягувача при вирішенні питання щодо звернення стягнення на рухоме майно боржника, що перебуває в заставі, є обов`язковим та у випадку не дотримання цих приписів може бути підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В цьому випадку норми цього Закону, зберігаючи права стягувача, надають можливість боржнику реалізувати свої права щодо отримання інформації про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, надання можливості погашення заборгованості перед кредитором та добровільної передачі заставного майна.
При цьому Велика Палата Верховного Суду в наведених постановах зауважила, що відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку № 296/5 вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону України  «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень»   не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог. 
Посилання відповідача у відзиві на судові рішення господарського суду Миколаївської області в аналогічних правовідносинах є безпідставними, оскільки обов`язковість врахуванням висновків суду першої інстанції, яким є господарський суд Миколаївської області, щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, не передбачено нормами цивільного процесуального законодавства. 
Щодо обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 недоведеністю при вчиненні нотаріусом виконавчих написів безпірності суми кредитної заборгованості, що зазначена у виконавчих написах нотаріуса, то треба зазначити, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
За приписами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 указала на спірність суми, визначеної відповідачем у виконавчому написі від 29 жовтня 2019 року, проте не обґрунтовувала цих доводів. У відповіді на письмову вимогу стягувача зазначала, що не погоджується з сумою заборгованості, оскільки не отримувала кредитних коштів. В доводах апеляційної скарга позивач ОСОБА_1 також не наводить аргументів щодо спірності заборгованості.
За змістом положень ст.ст  626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України).
Згідно з приписами ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
З огляду на встановлені обставини та надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_1 не навела доводів, які б вказували на спірність суми, визначеної стягувачем у виконавчому надписі, та не надала будь-яких доказів які б спростовували зазначену суму боргу, а тому суд першої інстанції правильно вважав не доведення позивачем твердженнь про спірність заборгованості за кредитним договором.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 не врахував наведені норми матеріального права, помилково виходив із того, що приватним нотаріусом при вчиненні нотаріальних написів щодо заставного майна ОСОБА_1 було дотримано вимог закону.
Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 ухвалене без додержання норм процесуального права та дотриманням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати тільки в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права, то ухвалене судове рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення цих позовних вимог.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ураховуючи наведене, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України).
З відповідача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з цим позовом у розмірі 1 536.80 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 2 305.20 грн, а усього 3 842 грн. 
Керуючись ст.ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», приватного виконавця Куліченка Дмитра Олександровича, приватного виконавця Баришнікова Артема Дмитровича, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича, про визнання виконавчих написів реєстровий номер 2431 та реєстровий номер 2432, що вчинені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. 29 жовтня 2019 року, такими, що не підлягають виконанню, задовольнити. 
Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис  № 2431, вчинений 29 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., про звернення стягнення на рухоме майно: транспортний засіб марки ТОYОТА, модель «LAND CRUISER», тип - легковий універсал - В, 2004 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ», модель - GL 350, тип – Легковий універсал-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належать на праві власності ОСОБА_1  та передані нею для задоволення вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» за рахунок коштів, отриманих від реалізації цих транспортних засобів, у розмірі 1 730 000.00 грн за кредитним договором № 010/Д2-1КБ/061 від 19 жовтня 2016 року, укладеним в рамках генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/42-0-1/11-025 від 15 березня 2011 року.
Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис  № 2432, вчинений 29 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., про звернення стягнення на рухоме майно: сівалку, марки ПАРТНЕР-7,5-АПК, заводський № НОМЕР_6 , 2011 року випуску, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 , видане управлінням ТНОПіПБ ДІСГ 19 лютого 2013 року, що належить на праві власності   ОСОБА_1  та передана нею для задоволення вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» за рахунок коштів, отриманих від реалізації цього рухомого майна, у розмірі 1 730 000.00 грн за кредитним договором № 010/Д2-1КБ/061 від 19 жовтня 2016 року, укладеним в рамках генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/42-0-1/11-025 від 15 березня 2011 року.
Стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», місцезнаходження якого: 01011, м. Київ, вул. Лєскова, 9, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб 14305909, на користь ОСОБА_1 , місце проживання якої: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , судові витрати у розмірі 3 842.00 грн.
В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк 

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 23 грудня 2020 року.