ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.006685 пров. № А/857/7931/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання                Марцинковської О.М.,  
позивача                                                                    ОСОБА_1 ,
представника третьої особи                                   Бірюкова Ю.І.,                     

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року (прийняте у м. Львові суддею Кравцівим О.Р.; складене у повному обсязі 29 травня 2020 року року) в справі № 1.380.2019.006685 за адміністративним позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Львівська міська рада, про зобов`язання вчинити дії,

                                                  В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради (далі – позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати прибудову розміром 2,70х6,00 м. на фундаменті до кв. АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що будинок АДРЕСА_2 знаходиться на обслуговуванні та балансі Львівського комунального підприємства “Сигнівка”. ОСОБА_3 , яка була власницею квартири АДРЕСА_3 у цьому будинку, самочинно прибудувала прибудову розміром 2,70х6,00м. на фундаменті до згаданої квартири, що здійснювалося без дозвільних документів на земельній ділянці, яка не призначена для вказаної мети, власником якої є ЛМР. ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф за самочинне будівництво прибудови до вказаної квартири. Позивачем винесено розпорядження “Про самочинне будівництво здійснене гр. ОСОБА_3 ” від 23.01.2012 №85, відповідно до якого зобов`язано гр. ОСОБА_3 в термін до 20.02.2012 демонтувати самочинно розпочате будівництво прибудови на землях комунальної власності міста. Вказане зобов`язано здійснити ОСОБА_3 і на підставі судового рішення. Однак примусове виконання такого закінчено у зв`язку з смертю ОСОБА_3 05.06.2014. Син ОСОБА_3 ОСОБА_2 є співвласником вказаної квартири, зареєстрований за вказаною адресою і постійно там проживав, а тому вважається таким, що фактично прийняв спадщину
Позивач повідомляв ОСОБА_2 про необхідність здійснити демонтаж самочинного будівництва листами у 2017 році, проте його вимоги залишилися невиконаними, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж доводами, що й в позовній заяві.

Крім того, з рішенням суду першої інстанції не погодилась Львівська міська рада, яка вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що згідно відкрити даних реєстрів квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної приватної власності ОСОБА_2 ,, а отже і права та обов`язки, які стосуються об`єкта самочинного будівництва також належать відповідачу.

У судовому засіданні представники позивача та третьої особи підтримали вимоги апеляційних скарг із аналогічних підстав; просять апеляційні скарги задовольнити. 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, Постановою №1з/1-ф від 03.01.2012 зафіксовано порушення вимог містобудівного законодавства: гр. ОСОБА_3 без затвердженої проектної документації та без права на виконання будівельних робіт розпочала будівництво прибудови до квартири АДРЕСА_1 із збільшенням розмірів існуючого консольного балкону, чим порушено ст.ст. 7, 9, 27 Закону України “Про архітектурну діяльність” та ст. 34 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, на підставі поданих документів і матеріалів, складених внаслідок планової (позапланової) перевірки: акта перевірки №111/12-з від 23.12.2011, протоколу №111/12 від 23.12.2011, згідно з ч. 3 ст. 96 КУпАП та керуючись ст.ст. 283-284, 244-6 КУпАП накладено штраф на гр. ОСОБА_3 у сумі 170,00 грн. /а.с.11-12/.
10.01.2012 ОСОБА_4 звернулася до Відділу комунального господарства адміністрації Залізничного району із скаргою, у якій просила створити комісію і вжити негайних заходів боротьби з незаконною добудовою прибудинкової території, яка проводиться з грубим порушенням усіх будівельних і санітарних норм, без наявності дозвільних документів мешканцями, що проживають за адресою: АДРЕСА_4 , які як і ЛКП “Сріблястий” не реагують на численні скарги мешканців цього будинку /а.с.15/.
17.01.2012 відбулося засідання міжвідомчої комісії на якому, згідно з Витягом з протоколу вирішено враховуючи скаргу гр. ОСОБА_5 , мешканки квартири АДРЕСА_5 демонтувати гр. ОСОБА_3 самочинно розпочате будівництво прибудови розміром 2,70х6,00м на фундаменті на землях комунальної власності міста до квартири АДРЕСА_1 /а.с.10/.
23.01.2012 Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради винесено розпорядження “Про самочинне будівництво здійснене гр. ОСОБА_3 ” №85, відповідно до якого розглянувши інформацію ЛКП “Сріблястий”, подані документи, висновок міжвідомчої комісії, керуючись рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.09.2011 №835 “Про затвердження Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові”, враховуючи скаргу гр. ОСОБА_4 мешканки кв. АДРЕСА_5 ; висновок міжвідомчої комісії – протокол №3 від 17.01.2012 §3 – затверджено; зобов`язано гр. ОСОБА_3 , мешканку кв. АДРЕСА_1 , в термін до 20.02.2012 демонтувати самочинно розпочате будівництво прибудови розміром 2,70х6,00м. на фундаменті до квартири АДРЕСА_1  на землях комунальної власності міста. При невиконанні п. 2 даного розпорядження ЛКП “Сріблястий” у термін до 01.03.2012 підготувати та передати у юридичний відділ Залізничної районної адміністрації відповідні документи для заявлення позову в суд про примусове виконання п. 2 розпорядження.
30.01.2012 гр. ОСОБА_3 скеровано лист, у якому викладено попередження про те, що їй необхідно у термін до 20.02.2012 демонтувати самочинно розпочате будівництво прибудови розміром 2,70х6,00м на фундаменті до квартири АДРЕСА_1 .
Згідно з актом від 28.02.2012 комісії в складі головного інженера ЛКП “Сріблястий” ОСОБА_6 майстра ОСОБА_7 , майстра по експлуатації ОСОБА_8 , встановлено за виходом на адресу АДРЕСА_4 , де проживає гр. ОСОБА_3 невиконання розпорядження Залізничної райадміністрації №85 від 23.01.2012, не здійснила демонтажу будівництва прибудови розміром 2,70х6,00м на фундаменті /а.с.15/.
Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 /а.с.20/.
Судом також встановлено, що на виконанні у Залізничному відділі державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції перебувало ВП №43226250 з виконання виконавчого листа №1309/4197/12, виданого 11.04.2014 Залізничним районним судом м. Львова про зобов`язання ОСОБА_3 демонтувати самочинно розпочате будівництво прибудови розміром 2,70х6,00м. на фундаменті до кв. АДРЕСА_1 .
23.06.2014 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №43226250, оскільки згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 06.06.2014 боржник ОСОБА_3 померла /а.с.22, 23/.
Згідно з Інформаційною довідкою №81349090 від 27.02.2017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 згідно з свідоцтвом про право власності №14853616, виданого 18.12.2013 Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції перебувала у приватній спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно з рішенням про державну реєстрацію 13.12.2013 /а.с.24-26/.
12.06.2017 та 20.06.2017 гр. ОСОБА_2 скеровано попередження про необхідність проведення демонтажу до 01.07.2017 самочинно встановленої прибудови. У випадку непроведення демонтажу добровільно повідомлено про те, що ЛКП “Сигнівка” буде змушене звертатися у термін до 15.07.2017 в юридичний відділ Залізничної районної адміністрації для заявлення позову в суд про примусове невиконання розпорядження №277 від 20.04.2017 /а.с.27, 28/.
Згідно з актом затвердженим 05.07.2017 директором ЛКП “Сигнівка” за результатами обстеження квартири АДРЕСА_6 після отримання попереджень 07.06.2020 та 20.06.2017 гр. ОСОБА_2 не демонтував прибудову розміром 4,00х6,00м самочинно встановлену на фундаменті до квартири АДРЕСА_1 на землях комунальної власності міста.
Оскільки вказану прибудову не демонтовано добровільно, позивач на виконання своїх повноважень звернувся до суду із цим позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що попередня процедура притягнення до відповідальності за самочинне будівництво стосувалася ОСОБА_3 , а позов про демонтаж. який є наступним етапом відповідальності адресовано ОСОБА_2 , що з позиції суду є фактично державним примусом до вчинення дії без встановлення вини.
За відсутності доказів того, що ОСОБА_2 відомо про попередження його демонтувати самочинну прибудову розміром 2,70х6,00м на фундаменті до кв. АДРЕСА_1 , а отже що вони знали про таке розпорядження та мали реальну можливість його виконати в добровільному порядку непідтвердження долученими до матеріалів справи письмовими доказами наявності у нього відповідного обов`язку, суд не становив підстав для зобов`язання ОСОБА_2 вчинити відповідні дії.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Правові, економічні, соціальні та організаційні засади містобудівної діяльності в Україні визначає Закон України “Про основи містобудування” від 16.11.1992 №2780-XII (далі Закон №2780-XII). Відповідно до статті 7 цього Закону державне регулювання у сфері містобудування здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою та Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до статті 14 Закону №2780-XII до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування, зокрема, належать: надання (отримання, реєстрація), відмова у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю у випадках та відповідно до вимог, встановлених законом; забезпечення в установленому законом порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації під час планування та забудови відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації та проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоду навколишньому природному середовищу.

Згідно із частиною третьою статті 24 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно з Положенням про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 01.11.2016 № 977 (із змінами) до повноважень Залізничної районної адміністрації віднесено здійснення контролю за утриманням будинків (квартир), які належать громадянам, а також прилеглих територій; розгляд питань та вжиття заходів у порядку, встановленому виконавчим комітетом, щодо фактів самовільного будівництва (погодження, приведення до попереднього стану, демонтажу тощо).

Таким чином, за приписами вказаного Положення Залізнична районна адміністрація має право звертатися у встановленому порядку до судових органів із вимогами щодо фактів самочинного будівництва і інших вимог, що виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень.
Будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України “Про регулювання містобудівної діяльності” (ч. 1 ст. 9 Закону України “Про архітектурну діяльність” від 20.05.1999 №687-XIV).

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності і забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів визначає Закон України “Про регулювання містобудівної діяльності” від 17.02.2011 № 3038-VI (далі Закон № 3038-VI).
Cтаттею 34 Закону №3038-VI передбачено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після:
- подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України;
- видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.
Зазначені у частині першій цієї статті документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва.

Механізм набуття права на виконання підготовчих та будівельних робіт визначає Порядок виконання підготовчих та будівельних робіт, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466, в редакції постанови КМ України від 26.08.2015 № 747 (далі Порядок № 466).
Як визначено в пункті 5 Порядку №466 будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та:
- подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) та об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта;
- видачі замовнику дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.
Документи, що надають право на виконання підготовчих робіт, діють до моменту отримання права на виконання будівельних робіт. Документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва (п. 6 Порядку №466).
Відповідно до частини першої статті 38 Закону №3038-VI у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.
У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

Відповідно до частини другої статті 319 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Частина п`ята статті 319 ЦК України визначає, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Згідно з частиною другою статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
Згідно частин першої, сьомої статті 376 ЦК України будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Представник позивача пояснив, що будинок АДРЕСА_2 знаходиться на обслуговуванні та балансі Львівського комунального підприємства “Сигнівка”. 
ОСОБА_3 , яка була власницею квартири АДРЕСА_1 самочинно прибудувала прибудову розміром 2,70х6,00м. на фундаменті до згаданої квартири. Будівництво прибудови здійснювалося без дозвільних документів на земельні ділянці, яка не була відведена для цієї мети, власником якої є Львівська міська рада.

Як видно з матеріалів справи, події, внаслідок яких позивач звернувся до суду мають триваючий характер. Зокрема у період з 2012 по 2014 рік позивачем складено ряд документів, які фіксували вину ОСОБА_3 стосовно самочинно встановленої прибудови до квартири АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_3 у 2014 році до 2017 року позивачем не вжито жодних дій стосовно демонтажу відповідної прибудови (доказів зворотного до матеріалів справи не надано), а у 2017 році попереджено відповідача про необхідність демонтувати прибудову розміром 4,00х6,00м. Надалі з липня 2017 року до 06.12.2019 (скерування позову до суду) доказів вчинення будь-яких дій стосовно демонтажу оскаржуваної прибудови не надано.
Позивач не підтвердив того, що ознайомив відповідача з вказаними попередженнями чи він був присутнім при складенні акта від 05.07.2017, яким зафіксовано, що самочинно встановлену прибудову розміром 4,00х6,00м не демонтовано.

При цьому суд звертає увагу, що позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати прибудову розміром 2,70х6,00м., яку збудувала ОСОБА_3 , позаяк попереджав про необхідність демонтувати споруду розмірами 4,00х6,00м.
Позивач покликається на те, що оскільки ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_6 , зареєстрований за цією адресою, постійно проживав разом із матір`ю, а тому обов`язок демонтувати відповідну самочинно встановлену прибудову після смерті ОСОБА_3 належить йому як спадкоємцю в силу приписів ст.ст. 1218, 1219, 1268 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З позиції позивача прийняття спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де знаходиться, отже ОСОБА_2 вважається таким, що фактично прийняв спадщину. 

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Згідно зі статтею 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
При цьому позивач у своєму позові визнає, що права та обов`язки щодо самочинного будівництва не входять до переліку визначених у статті 1219 ЦК України.

Приписи пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 “Про судову практику у справах про спадкування” від 30.05.2008, на які покликається позивач, про те, що у випадку якщо спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання, тощо, які були використані в процесі будівництва; до спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов`язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану у цій ситуації не підлягають застосуванню, оскільки у вказаному пункті йдеться про витрати внаслідок знесення та приведення земельної ділянки до попереднього стану, а не про обов`язок здійснити демонтаж самочинно встановленої споруди.
Більше того, відповідно до пункту 23 цієї ж Постанови знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Разом з тим, при розгляді цієї справи, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду щодо застосування статті 38 Закону №3038-VI та статті 376 ЦК України, які викладені у постанові від 31.07.2018 у справі №813/6426/14. Зокрема, Верховний Суд дійшов такого висновку: “… що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності”.
Доказів неможливості здійснити перебудову чи відмови ОСОБА_2 від перебудови відповідного самочинно збудованого об`єкта до матеріалів справи не долучено.
Суд позбавлений також можливості встановити чи вжито ОСОБА_2 заходів для легалізації відповідної прибудови.
Більше того, згідно з вказаною вище Інформаційною довідкою станом на лютий 2017 року квартира АДРЕСА_1 перебувала у власності відповідача та його матері ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. Проте у матеріалах справи відсутні докази того, що вказане майно з 2017 року не було відчужене у будь-який із законних способів та станом на момент звернення до суду належало відповідачу.

Дійсно згідно з відомостями отриманими судом на виконання вимог статті 160 КАС України підтверджується факт реєстрації відповідача за адресою: АДРЕСА_4 /а.с.40/. Однак ст. 2 Закону України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” (чинний) передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Доказів того, що позивач станом на момент подання позову до суду проживає у вказаній квартирі також не надано. Крім того місце реєстрації не передбачає для особи визначати місцем реєстрації саме ту адресу, житло за якою перебуває в особи на праві приватної власності.

Враховуючи наведене. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необгрунтованість заявлення позову до ОСОБА_2 , за відсутності доказів того, що йому відомо про попередження його демонтувати самочинну прибудову розміром 2,70х6,00м на фундаменті до кв. АДРЕСА_1 , оскільки процедура притягнення до відповідальності за самочинне будівництво стосувалася ОСОБА_3 .

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року в адміністративній справі № 1.380.2019.006685 – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 04 грудня 2020 року.