29 вересня 2020 року
м. Київ
Справа № 700/135/17 
Провадження № 14-142цс20
 
ОКРЕМА ДУМКА 
суддів Великої Палати Верховного Суду Бакуліної С. В., Власова Ю. Л., Гудими Д. А., Кібенко О. Р., Рогач Л. І, Уркевича В. Ю. 
 
стосовно ухвали Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року, постановленої за наслідком перевірки наявності підстав для прийняття справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 30 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Чаплинської сільської ради Лисянського району Черкаської області, треті особи: Писарівська сільська рада Лисянського району Черкаської області, ОСОБА_3 , Лисянська державна нотаріальна контора Черкаської області, про встановлення нікчемності заповіту
Відповідно до змісту частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
 
Зміст рішення судів попередніх інстанцій
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Чаплинської сільської ради Лисянського району Черкаської області (далі - Чаплинська сільська рада), треті особи: Писарівська сільська рада Лисянського району Черкаської області (далі - Писарівська сільська рада), ОСОБА_3 , Лисянська державна нотаріальна контора Черкаської області, про встановлення нікчемності заповіту.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дядько ОСОБА_4 . Після його смерті з`ясувалось, що все своє майно він 13 квітня 2016 року заповів ОСОБА_2 
ОСОБА_1 вважала, що заповіт від імені ОСОБА_4 від 13 квітня 2016 року складений із численними та істотними порушеннями законодавчих вимог щодо форми та порядку його посвідчення, які у своїй сукупності призводять до його нікчемності на підставі частини першої статті 1257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Зокрема, зазначала, що заповіт від 13 квітня 2016 року є нікчемним, оскільки ОСОБА_4 постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . На території с. Писарівка є відповідні органи місцевого самоврядування - Писарівська сільська рада, посадові особи якої і мали посвідчувати цей заповіт, натомість заповіт було посвідчено секретарем Чаплинської сільської ради.
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 12 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний заповіт складений у письмовій формі; у передбаченому законом порядку посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування та зареєстрований у реєстрі; позивачкою не було доведено обставин, які б вказували на те, що заповіт не відповідає вимогам закону та в силу цього є нікчемним.
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 30 жовтня 2018 року рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 червня 2018 року змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання на положення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України від 25 серпня 1994 року № 22/5. В іншій частині рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 червня 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є обґрунтованими, оскільки заповіт складений особою, яка мала на це право, тобто померлим ОСОБА_4 , складений з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою, і підстави для встановлення нікчемності такого заповіту, зазначені у частині першій статті 1257 ЦК України, відсутні. 
Виключаючи з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України № 22/5 від 25 серпня 1994 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вказана Інструкція втратила чинність.
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення у справі про задоволення її позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки наданим нею доказам щодо порушення порядку посвідчення оспорюваного заповіту. Зокрема, стану здоров`я заповідача, який самостійно ставив підписи на інших документах, а тому не існувало будь-яких підстав для підписання заповіту від його імені іншою особою, що підтверджували і свідки. Крім того, суди не врахували, що посвідчувальні написи в тексті заповіту жодного разу не містять правильного написання прізвища заповідача та зміст заповіту не дозволяє ідентифікувати особу, майно якої заповідається. Суди не застосували приписи статті 1251 ЦК України, положення якої передбачають, що заповіт може посвідчуватися посадовою особою органу місцевого самоврядування того населеного пункту, де зареєстрована та проживає особа, і в якому немає нотаріуса, а не будь-який орган місцевого самоврядування. Також при посвідченні заповіту не були дотримані приписи частини другої статті 1247 та частини другої статті 207 ЦК України щодо порядку залучення свідків та довіреної особи для посвідчення заповіту, які мали бути запрошені саме заповідачем, а не секретарем Чаплинської сільської ради. Відсутні будь-які докази роз`яснення заповідачу його прав, що є запорукою правильного розуміння наслідків свого заповідального розпорядження.  
Ухвалами Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 7 грудня 2018 року та від 7 травня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, справу призначено до судового розгляду, а ухвалою від 9 вересня 2020 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-2цс13.
Висновок Великої Палати Верховного Суду
Ухвалою від 29 вересня 2020 року Велика Палата Верховного Суду справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 30 жовтня 2018 року повернула колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду.
Мотивуючи ухвалу, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нотаріальна діяльність, порядок вчинення нотаріальних дій на теперешній час регламентується рядом нормативно-правових актів, зокрема Законом України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5. 
За висновком Великої Палати Верховного Суду, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. 
У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі                        № 6-2цс13, від правового висновку якого просить відступити Друга судова палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, предметом спору є визнання заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області 15 травня 2009 року, нікчемним. До правовідносин у цій справі підлягала застосуванню Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом  Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, яка втратила чинність у зв`язку з набранням чинності Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.
Предметом спору у справі № 700/135/17 є визнання нікчемним заповіту, посвідченого секретарем Чаплинської сільської ради Проценко Л. О. 13 квітня 2016 року. Правовідносини в цій справі регулюються Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5.
Таким чином, посвідчення заповітів у цих справах відбулося різними суб`єктами юрисдикційної діяльності і, відповідно, правове регулювання  таких правовідносин різне.
Отже, Велика Палата Верховного Суду не може вирішувати питання відступу від висновку щодо застосування норми права, викладеного в постанові  Верховного Суду України, прийнятій у справі № 6-2цс13.
Зміст окремої думки
Вважаємо, що висновок Великої Палати Верховного Суду щодо неможливості прийняти справу № 700/135/17 для вирішення питання відступу у зв`язку з відсутністю подібності правовідносин у цій справі та у справі № 6-2цс13 є помилковим з огляду на таке.
Підпункт 7 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачає, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
Отже, відповідно до вимог ЦПК України Велика Палата Верховного Суду уповноважена відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Тобто, для того, щоб колегія суддів або палати (об`єднаної палати) касаційного суду у складі Верховного Суду могла передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі зазначених приписів процесуального закону, вона повинна встановити таке:
- правовідносини у справі, що розглядається, є подібними до тих правовідносин, які склалися між сторонами у справі, в якій Верховний Суд вже сформулював висновок щодо застосування відповідної норми права;
- норма права, щодо застосування якої надав висновок Верховний Суд, має бути застосована і у справі, яка перебуває на розгляді колегії суддів або палати (об`єднаної палати) Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду;
- колегія суддів або палата (об`єднана палата) Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду мотивовано вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. 
При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (окрема думка судді Гудими Д. А. щодо ухвали Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2018 року у справі № 357/3258/16-ц, пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17, пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16).
У справі № 700/135/17, яка була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, позивачка оскаржувала судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій щодо відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення нікчемності заповіту. Скаржниця в обґрунтування своїх вимог, серед іншого, зазначала, що оскільки ОСОБА_4 постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 є відповідні органи місцевого самоврядування - Писарівська сільська рада, то посадові особи цієї ради і мали посвідчувати цей заповіт. Натомість заповіт було посвідчено секретарем Чаплинської сільської ради.
У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-2цс13 з посиланням на статтю 13-1 Закону України «Про нотаріат» та пункт 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 (яка втратила чинність), зазначено, що нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце приватного нотаріуса. У правовій позиції Верховний Суд України вказав, що нотаріальна діяльність здійснюється нотаріусом у межах свого нотаріального округу незалежно від того, де знаходиться приміщення, яке є робочим місцем нотаріуса: в межах нотаріального округу або поза його межами. Законодавством заборонено нотаріусу здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу. 
У згаданій постанові Верховний Суд України покликався на правові висновки, викладені в рішенні колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 2 червня 2010 року, у якому суд касаційної інстанції, переглядаючи судові рішення в подібних правовідносинах, дійшов висновку про те, що на особисте прохання заповідача та через його хворобу заповіт посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за місцем проживання заповідача в м. Ірпіні Київської області. Нотаріус у порушення абзацу першого пункту 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 року за № 283/8882, вчинив нотаріальну дію за межами свого нотаріального округу, тому такий заповіт складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, у зв`язку із чим він не може бути визнаний дійсним.
Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав на те, що визнання заповіту недійсним з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується в частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як недійсного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті, скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. Формальне визнання заповіту недійсним та розуміння наслідків його недійсності як порушення норми нотаріального законодавства про додержання вимог щодо діяльності нотаріусів у межах свого нотаріального округу позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.
З огляду на зазначене, колегія вважала, що має місце юридична необґрунтованість визнання заповіту недійсним або нікчемним (як складеного з порушенням вимог щодо його посвідчення) лише в разі його посвідчення нотаріусом за межами нотаріального округу (чи відповідальною посадовою особою органу місцевого самоврядування за межами адміністративно-територіальної одиниці). За відсутності норми, якою би передбачався такий негативний наслідок, суд не має підстав для визнання заповіту недійсним. Перевага має віддаватися волі заповідача, яку він висловив вільно й усвідомлено.
Отже, на розгляд Великої Палати Верховного Суду фактично поставлене питання про можливість встановлення нікчемності заповіту з вадами посвідчення безвідносно до суб`єкта вчинення нотаріальної дії (нотаріуса чи посадової особи відповідного органу), а саме про застосування положень частини першої статті 1257 ЦК України стосовно наслідків складення заповіту з порушенням вимог щодо його посвідчення з урахуванням принципу свободи заповіту та за відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача. 
Разом із цим як у справі, яка була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, так і у справі, правова позиція в якій порівнюється, йдеться про встановлення нікчемності заповіту саме за наслідками порушення вимог щодо його посвідчення (перевищення повноважень суб`єктами вчинення нотаріальних дій).
З огляду на наведене вважаємо, що аналогічність предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених фактичних обставин, про що йдеться в ухвалі Великої Палати Верховного Суду, вказує на тотожність правовідносин, а не на їх подібність, а такої вимоги для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду положення цивільного процесуального законодавства не містять. 
Ураховуючи викладене,  вважаємо, що повернення Великою Палатою Верховного Суду справи № 700/135/17 з тих підстав, що посвідчення заповітів у цих справах відбулося різними суб`єктами юрисдикційної діяльності, є помилковим. Натомість наявні підстави, встановлені підпунктом 7 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, для прийняття та розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 700/135/17.
 
Судді                                                                                                        С. В. Бакуліна 
                                                                                                                  Ю. Л. Власов 
                                                                                                                  Д. А. Гудима
                                                                                                                      О. Р. Кібенко 
                                                                                                                  Л. І. Рогач 
                                                                                                                  В. Ю.Уркевич