Справа № 309/1607/17

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        22 жовтня 2020 року         м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого судді :Джуги С.Д.
суддів:Куштана Б.П., Кожух О.А.
з участю секретаря : Волощук В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2019 року у складі судді Кемінь В.Д. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог – Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання недійсними та скасування наказів, визнання недійсним свідоцтва про право власності на землю, -
встановив:
       У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №2894-16 від 27.06.2016 року про надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення проекту землеустрою та наказу Головного управління Держгеокадастру №3267-сг від 21.10.2016 року про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки ОСОБА_3 у власність, а також про визнання недійним свідоцтво про право власності на землю, що видане ОСОБА_3 , мешканцю АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства.
В ході розгляду справи за клопотанням представника позивача судом першої інстанції ухвалою від 06.09.2017 року залучено у якості співвідповідача ОСОБА_4 , який набув права власності на цю земельну ділянку за договором дарування від 29.11.2016 року. Свої вимоги позивач мотивує тим, що йому виділено земельну ділянку розміром 0,25 га. рішенням загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім. Мічуріна від 27.01.1979 року і за використання вказаної земельної ділянки ним проводилася оплата земельного податку. В грудні 2016 року йому стало відомо, що на його земельну ділянку відповідач виготовив проект землеустрою та отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Правовстановлюючі документи відповідач виготовив на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №2894-16 від 27.06.2016 року. Після цього, наказом того ж Головного управління Держгеокадастру №3267-сг від 21.10.2016 року затверджено проект землеустрою та передано земельну ділянку у власність гр. ОСОБА_3 . На підставі чого проведено оформлення права власності відповідача йому не відомо, земельну ділянку з користування у нього ніхто не вилучав та не припиняв його права користування і тим більше не передавав у користування іншим особам. Позивач вважає, що свідоцтво про право власності ОСОБА_3 отримано незаконно, чим порушено його права, як законного землекористувача та власника земельної ділянки тому він змушений звертатися до суду про скасування наказів Головного управління Дергеокадастру у Закарпатській області та свідоцтва про право приватної власності на землю відповідача та захисту свого порушеного права. На думку позивача, суміжні землекористувачі жодних підписів на акті погодження меж відповідачу не ставили, що викликає сумніви у законності оформлення відповідачем права власності на земельну ділянку.
Рішенням Хустськогорайонного суду від 31 січня 2019 року у задоволенні заявленого позову відмовлено. 
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на дане рішення, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які ним наведені в позовній заяві, не дав їм належної правової оцінки та неправомірно відмовив у заявленому позові.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_1 помер. Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 23 липня 2020 року до участі в справі залучено правонаступника померлого - ОСОБА_2 .
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника, а також представника ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні заявленого, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.
З такими висновками суду погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 2 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. 
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Також обраний спосіб захисту повинен відповідати критеріям ефективності, тобто повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до ч.1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Матеріалами справи встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №2894-16 від 27.09.2016 відповідачу ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га., із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту в урочищі «Руня» на території Кошелівської сільської ради Хустського району Закарпатської області.
Наказом Головного управління Держгеокадастру №3267-сг від 21.10.2016 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 та передано вище зазначену земельну ділянку у власність гр. ОСОБА_3 без зміни її цільового призначення.
Право власності на дану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав 10.11.2016 року за номером запису про право власності:17381346.
Згідно договору дарування від 29.11.2016 року, посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за №2292 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Рошинець Н.П., ОСОБА_3 подарував вищевказану земельну ділянку ОСОБА_4 .
Обгрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що йому виділено земельну ділянку розміром 0,25 га. рішенням загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім. Мічуріна від 27.01.1979 року і за використання вказаної земельної ділянки ним проводилася оплата земельного податку, а тому відповідач ОСОБА_3 неправомірно набув її у власність, чим порушено законні права позивача.
Згідно з приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України)
Згідно з приписами ч.ч.1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували порушення прав позивача.
З архівного витягу з протоколу №1 загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім. Мічуріна від 27 січня 1979 року, на який посилається позивач, вбачається, що ОСОБА_1 ,с. Кошелево №368а, виділено присадибну ділянку – 0,25 га.
Довідкою виконкому Кошелівської сільської ради від 12.12.2016 року, на яку також посилається позивач, стверджено,що за ОСОБА_1 , мешканцем с. Залом № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) згідно земельно – кадастрових книг зареєстрована земельна ділянка розміром 0,26 га за яку з 1979-2005 р.р. сплачено земельний податок.
З даних документів можна зробити висновок, що позивачу надана земельна ділянка біля його житлового будинку, в межах населеного пункту, і за цільовим призначенням вона відноситься до земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд.  Натомість, земельна ділянка, яку набув у власність відповідач ОСОБА_3 , передана йому із земель сільськогосподарського призначення державної власності з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, і яка розташована за межами населеного пункту в урочищі «Руня» на території Кошелівської сільської ради Хустського району Закарпатської області.
Окрім того, в матеріалах справи відсутні відомості щодо конфігурації земельної ділянки, яка передана позивачу.
Позивачем суду не подано доказів і не доведено, що він, у встановленому законом порядку, набув право власності або право користування на земельну ділянку, яка передана у власність відповідачу ОСОБА_3 , і передача останньому земельної ділянки порушує законні права та інтереси позивача.
Таким чином, позивачем не доведено, що відповідачами порушуються його законні права та інтереси, які б підлягали захисту.
Апеляційний суд зауважує також наступне.
Згідно договору дарування від 29.11.2016 року, власником спірної земельної ділянки на момент звернення до суду з позовом і розглядом справи по суті є ОСОБА_4 . Даний договір є чинним. За наявності даного договору, визнання незаконними наказів про надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення проекту землеустрою, про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки, визнання недійсним свідоцтва про право власності на землю ОСОБА_3 (за умови доведеності порушення прав позивача) саме по собі не зможе призвести до відновлення порушеного права. Тобто, обраний позивачем спосіб захисту крім того є ще й не ефективним за своєю суттю.
За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову та обґрунтовано в його задоволенні відмовив. Доводи апеляційної скарги даних висновків суду не спростовують, ґрунтуються на припущеннях, а тому не заслуговують на увагу.
З врахуванням наведенного, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. 
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 02 листопада 2020 року .
Головуючий :
Судді: