КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Єдиний унікальний номер справи: 754/17277/19         Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Номер провадження: 22-ц/824/8654/2020                       Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Коцюрби О.П. 
суддів: Білич І.М., Іванченка М.М.
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 квітня 2020 року у справі за позовом  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -                                                
 
ВСТАНОВИВ:
 
В Деснянський районний суд міста Києва звернулось Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - позивач, АТ КБ «ПриватБанк», Банк) з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач, позичальник, боржник) про стягнення заборгованості.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , 28 листопада 2012 року укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н, відповідно до якої, відповідач отримала кредит у розмірі 5 483,86 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 18,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. 
За умовами вказаного договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. 
Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором утворилась заборгованість, розмір якої станом на 10 листопада 2019 року становить 13 742,85 грн та складається із заборгованості за кредитом в розмірі 3834,72 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 3 933,62 грн, заборгованості за пенею в розмірі 5974,51 грн.
На підставі викладеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути із ОСОБА_1 вказану заборгованість на свою користь.
Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 квітня                2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 листопада 2012 року в розмірі 3 834,72 грн та                  1 921 грн судового збору.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягнення заборгованості за відсотками та неустойкою, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 квітня                  2020 рокуу цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.
Апелянт вказував, що Деснянський районний суд міста Києва безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та неустойки, оскільки сторони в тексті Генеральної угоди погодили їх розмір. На думку апелянта, суд першої інстанції не дослідив даний доказ та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів та неустойки.
Відповідач ОСОБА_1 , правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
За правилами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 13 742,85 грн.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку, судове засідання не проводиться.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
З матеріалів справи вбачається, що 22 квітня 2011 року ОСОБА_1 заповнила бланк Анкети-заяви про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку» (а.с. 7). 
В подальшому, 28 листопада 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н (а.с. 8).
Відповідно до наданого позивачем розрахунку, в ОСОБА_1 наявна заборгованість за договором, яка станом на 10 листопада 2019 становить 13 742,85 грн та складається із заборгованості за кредитом в розмірі 3 834,72 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 3 933,62 грн, заборгованості за пенею в розмірі 5 974,51 грн. (а.с. 6).
За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту та відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів, суд першої інстанції послався на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 342/180/17 від              03 липня 2019 року, не звернувши при цьому уваги на те, що у вищевказаній справі, переглянутій Великою Палатою, були інші фактичні обставини, ніж у даній справі. 
Зокрема, у справі, переглянутій Великою Палатою Верховного Суду, відповідачем була підписана лише Анкета-заява, яка не містила жодної інформації щодо складових кредиту та їх розміру, при цьому, Генеральна угода, в якій сторони передбачили та погодили такі істотні умови, як строк користування коштами, розмір процентів та обов`язок позичальника сплатити штраф в разі порушення строків виконання зобов`язання, між банком та позичальником не укладалась. 
Отже, справа № 342/180/17, в якій Великою Палатою Верховного Суду 03 липня                   2019 року було сформульовано правовий висновок, ґрунтувалась на фактичних обставинах, відмінних від обставин у даній справі, тому, застосуванню до спірних правовідносин цей висновок не підлягає.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За правилом ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Таким чином, основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав кредитні кошти, користувався ними та частково погашав заборгованість, отже, своїми діями визнав укладення кредитного договору (ч. 2 ст. 642 ЦК України) та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на його виконання, зокрема, на погашення заборгованості.
Пунктом 2.1. Генеральної угоди передбачено, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 5 483,68 грн на строк 60 місяців з 28 листопада 2012 року по 30 листопада 2017 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказаній заяві, Умовах і правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця. Позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 140,0 грн. для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, а також інших витрат відповідно до Умов і правил. Останнє погашення заборгованості повинно бути здійснено не пізніше 30 листопада 2017 року.
Таким чином, сторони погодили у встановленому порядку розмір процентів за користування кредитними коштами та умови щодо їх сплати.
Отже, враховуючи те, що наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами кредитного договору, а також факт існування за договором заборгованості, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків по сплаті кредиту, помилковим є висновок суду першої інстанції про необґрунтованість вимоги АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 3 933,62 грн, обов`язок сплати яких передбачений умовами укладеного між сторонами договору та нормами діючого цивільного законодавства.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 квітня 2020 року в частині задоволення вимог про стягнення боргу не ґрунтується на матеріалах справи і підлягає зміні.
Апеляційний суд визначає розмір боргу за кредитним договором, який підлягає стягненню у сумі 7 768,34 грн., який включає як тіло кредиту - 3 834,72 грн., так і відсотки за користування кредитом - 3 933,62 грн.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені у розмірі 5 974,51 грн.
Суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні вимог в цій частині з урахуванням відсутності доказів, досягнення між сторонами домовленості щодо розміру та порядку сплати неустойки, оскільки укладена між сторонами генеральна угода не містить таких відомостей.
Зокрема згідно п.п. 2.8 генеральної угоди при порушенні позичальником обов`язків по погашенню кредиту він сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах надання банківських послуг, які не містять підпису, а відтак не є частиною договору.
Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення неустойки (пені) не ґрунтуються на вимогах закону.
Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися в тому числі неустойкою (штрафом, пенею).
Згідно приписів ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
В матеріалах справи наявна генеральна угода, на підставі якої, відповідач отримала грошові кошти і в якій відсутні умови про встановлення розміру пені та порядку її сплати за порушення зобов`язання, що свідчить про недотримання вимог                  ч. 1 ст. 547 ЦК України про укладення у письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання.
За таких обставин, з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати неустойки (штрафу, пені), вимоги банку в цій частині не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, а тому суд обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, в якій Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів і пені, та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», в тому числі досягли згоди щодо розміру неустойки, як такі, що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Посилання апелянта на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір неустойки, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг безпідставні, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомилася, погодилася і мала на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.
Викладене підтверджується правовою позицією, яка сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від                    14 грудня 2016 року у справі №  6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі                      № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, в якій Велика Палата, зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів та пені.
Це також стосується доводів скарги про те, що розмір неустойки (пеня, штраф) визначається Умовами та правилами надання банківських послуг.
Згідно ч.1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Як вже зазначалося, Умови та правила не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов`язання як неустойка (пеня, штраф), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду.
Посилання апелянта на те, що п.п. 2.2 Генеральної угоди за невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором передбачена сплата штрафу у розмірі 908,17 грн колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, вимога про стягнення такого штрафу не заявлялась позивачем при зверненні з позовом та не була предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із зміною судового рішення суд змінює розподіл судових витрат і покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а також згідно ст. 382 ЦПК України покладає на відповідача пропорційні витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.
Згідно ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381 ЦПК України, суд - 
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 квітня 2020 року в частині в частині задоволення позову змінити. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 листопада 2012 року в розмірі 7 768 (сім тисяч сімсот шістдесят вісім) гривень 34 копійки.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження:                             вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, код ЄДРПОУ 14360570) судовий збір у розмірі                                         2 714 гривень 68 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

 
Головуючий:                                                                                           О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                                         І.М. Білич 

М.М. Іванченко