КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
24 грудня 2020 року                                                                                          м. Київ
 
Єдиний унікальний номер справи №757/44768/15-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/15493/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого           Іванченка М.М.
суддів:                     Лапчевської О.Ф., Коцюрби О.П.
при секретарі:         Гордієнко О.В.
за участю:
представника відповідача Київської міської прокуратури - Чипова О.В.
представника відповідача Національного банку України - Сидоренка Р.В.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу  за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України, публічного акціонерного товариства «Ощадбанк», про визнання незаконними постанови Національного банку України, бездіяльності прокуратури міста Києва та зобов`язати відшкодувати шкоду
 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
                                                                                                 
на ухвалу Печерського районного суду м. Києва постановлену 4 лютого 2019 року в приміщенні суду в складі судді Писанця В.А., повний текст судового рішення складено 8 лютого 2019 року,-
В С Т А Н О В И В:
 
Позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до  Національного банку України, прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України в якому просив визнати незаконними постанову НБУ від 29 серпня 2014 року № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного і валютного ринків України», рівно як і інші аналогічного характеру низку постанов НБУ, визнати, що унаслідок дії цієї та інших аналогічного характеру постанов НБУ ними здійснено втручання в цивільно-правові відносини ОСОБА_1 з АТ «Ощадбанк», що визначалися договором банківського вкладу (депозиту) від 19 вересня 2014 року за № 16323908, в тому числі визнати, що такі постанови НБУ істотно порушили загальні правила банківського звичаєвого обороту, унаслідок чого відбулося реальне протиправне порушення зі сторони НБУ цивільних прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 щодо вільного володіння своїм майном та розпорядження своєю власністю, що призвело до заподіяння ОСОБА_1 реальної майнової шкоди за період 19 вересня 2014 року по 20 квітня 2015 року  на суму 165835,3 грн.; визнати бездіяльність прокуратури міста Києва щодо зволікання у розслідуванні злочинного діяння у виді постанови НБУ від 29 серпня 2014 року № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного і валютного ринків України», рівно як і щодо інших аналогічного характеру низки постанов НБУ протиправною бездіяльністю, але лише в аспекті, який не охоплюється кримінальним судочинством, тобто, що цією бездіяльністю «відмова прокуратури міста Києва виконати ухвалу від 13 липня 2015 року у справі № "52 21585/15-к Печерського районного суду міста Києва, що набрала законної сили), ОСОБА_1 збільшено заподіяння майнової шкоди на рівень інфляційних процесів, що відбулися в Україні з 20 квітня 2015 року, тобто на коефіцієнт з 20 квітня 2015 року до моменту 20 листопада 2015 року (дати оформлення цього позову) 1,017 (в грошовому виразі - на 2819,2 грн.) від майнової шкоди на дату 20 квітня 2015 року в розмірі 165835,3 грн; зобов`язати Державну казначейську службу України відшкодувати (безспірно списати) з рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 заподіяну майнову шкоду, що заподіяна злочинним діянням НБУ у виді постанови НБУ від 29 серпня 2014 року № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного і валютного ринків України», рівно як і іншими аналогічного характеру низкою постанов НБУ, з також із підстави бездіяльності прокуратури міста Києва щодо розслідування злочину службових осіб НБУ ( ОСОБА_2 та можливо і інших), тобто зобов`язати Державну казначейську службу України протягом трьох банківських днів з моменту набуття рішенням суду в цьому позові законної сили перерахувати на банківський рахунок ОСОБА_1 в АТ «Ощадбанк» суму коштів в розмірі 165835,9 грн. + 2819,2 грн. = 168655,1 грн. у рахунок відшкодування завданої майнової шкоди, заподіяної злочином НБУ у період часу 19 квітня 2014 року - 20 квітня 2015 року та шкоду, заподіяну ОСОБА_1 бездіяльністю прокуратури міста Києва щодо розслідування злочинного діяння службових осіб НБУ ( ОСОБА_2 та можливо й інших), розраховану по момент 20 листопада 2015 року.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від  14 квітня 2016 року занесеною до протоколу судового засідання  АТ «Ощадбанк України» залучено до участі у справі, у якості третьої особи (а.с.42-43 том 1).
30 жовтня 2018 року позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог  просив задовольнити первісні позовні вимоги та додатково просив стягнути  на користь ОСОБА_1 350000 пені солідарно з ВАТ «Державний ощадний банк України» та Національного банку України (а.с.36- 41 том 3).
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 7 листопада 2018 року  залучено до участі у справі  в якості співвідповідача ПАТ «Ощадбанк» (а.с.52 том 3).
4 лютого 2019 року представником відповідача НБУ подано клопотання про закриття провадження в справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до НБУ про визнання незаконною постанови НБУ від 29 серпня 2014 року № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного і валютного ринків України» з підстав того, що дані позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства (а.с.67-70 том 3).
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 4 лютого 2019 року закрито провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Національного банку України, про визнання незаконною постанови Правління від 29 серпня 2014 року № 540 «Про ведення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного і валютного ринків України». 
Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,  в якій просив скасувати ухвалу суду та справу направити для продовження розгляду до Печерського районного суду м. Києва посилаючись на порушення норм процесуального права та неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення даного питання.
Зокрема вказує, що 3 лютого 2019 року позивач змінив позовні вимоги, в якій відсутні вимоги  до НБУ про визнання незаконною постанови Правління від 29 серпня 2014 року № 540 «Про ведення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного і валютного ринків України».
Від відповідача НБУ надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 4 лютого 2019 року залишити без змін. Зокрема вказує, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та вказував, що такий висновок узгоджується з правовими позиціями викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2018 року у справі №761/33504/14-а та від 18 квітня 2018 року №802/950/17-а.
Інші учасники процесу відзиву на апеляційну скаргу не подавали.
Представники відповідачів НБУ та Київської міської прокуратури у суді апеляційної інстанції заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили рішення  суду залишити без змін.
Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. 
З урахуванням викладеного та у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, що не з`явились. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача та з`ясувавши обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Закриваючи провадження у справі в частині вимог до НБУ про визнання незаконною постанови Правління від 29 серпня 2014 року № 540 «Про ведення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного і валютного ринків України», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем оскаржується рішення суб`єкта  владних повноважень, а тому ці вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Відповідно до п.1 ч.1 та ч.3 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватноправовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Зі змісту позовних вимог до НБУ, позивач просив визнати незаконною постанову Правління від 29 серпня 2014 року № 540 «Про ведення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного і валютного ринків України», отже в даному випадку суд першої інстанції вірно визначився з предметом позовних вимог та дійшов обґрунтованого висновку, що дані вимоги відносяться до публічно-правового спору, що відноситься до компетенції адміністративних судів.
З огляду на викладене, спір у цій справі має публічно-правового характеру та відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, а тому підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.
Доводи позивача про те, що ним 3 лютого 2019 року змінено предмет позовних вимог в яких відсутні вимоги до НБУ щодо постанови Правління від 29 серпня 2014 року № 540, а відтак відсутні були підстави для закриття провадження в цій частині, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи заяву про зміну предмету позовних вимог зареєстровано Печерським районним судом м. Києва 5 лютого 2019 року, отже  суд першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали не міг надати оцінку указаній заяві.
Тому, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, відповідає вимогам процесуального права, внаслідок чого підстав для її скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Печерського районного суду м. Києва від 4 лютого 2019 року - без змін.
Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
У відповідності до ч.1 ст.256 ЦПК України, якщо провадження ц справі закривається на підставі, визначеної п.1 ч.1 ст.255 цього кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити  позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцію, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Зважаючи на те, що позивачем подано заяву, яким змінено предмет позовних вимог в яких відсутні вимоги до НБУ щодо постанови Правління від 29 серпня 2014 року № 540 та яка не вирішена судом першої інстанції тому апеляційний суд вважає, що в даному випадку виконання вимог п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, щодо подання позивачем заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією покладається на суд першої інстанції, після прийняття процесуального рішення щодо заяви позивача про зміну предмету позову, яка надійшла до суду 5 лютого 2019 року.
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 367, 374, 379, 381-384, ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -  залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 4 лютого 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 грудня 2020 року.
 
Головуючий суддя:
 
Судді: